Справа № 460/2851/18
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4887/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Сеника Р. П., Шевчук С. М.;

за участю секретаря судового засідання - Джули В. М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року в справі № 460/2851/18 (головуючий суддя - Зозуля Д. П., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 28 березня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2018 року Рівненським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» про визнання протиправною бездіяльності щодо не вжиття заходів для приведення житлових умов у відповідність до вимог чинного законодавства, в період з 21.01.2010 по 21.11.2018, які визначають умови відбування покарання засудженим до довічного позбавлення волі; визнання протиправною бездіяльності щодо не вжиття заходів для приведення побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання у відповідність до вимог чинного законодавства, в період з 21.01.2010 по 21.11.2018, які визначають умови відбування покарання засудженим до довічного позбавлення волі; зобов`язання відповідача протягом чотирьох місяців з дня набрання рішенням законної сили, привести житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови тримання у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженим до довічного позбавлення волі (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що за період відбування покарання, у вигляді довічного позбавлення волі, адміністрацією установи порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги щодо умов тримання засуджених. Зокрема, приміщення камери №21, в якій утримують позивача, є надто вузьким та загальна площа камери становить менше встановленого законодавством розміру; природнього освітлення не вистачає; вентиляція дуже слабка; порушуються санітарні норми в туалеті; прогулянковий дворик не відповідає встановленим вимогам через вкрай недостатню площу, що в цілому порушує права засудженого ОСОБА_1 , гарантовані Конституцією України, Кримінально-виконавчим кодексом України та нормами міжнародного законодавства.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" щодо не вжиття заходів для приведення житлових умов Карповця ОСОБА_2 у відповідність до вимог чинного законодавства в період з 21.01.2010 по 21.11.2018, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" щодо не вжиття заходів для приведення побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. Зобов`язано Державну установу "Городищенська виправна колонія (№96)" протягом чотирьох місяців з дня набрання рішенням законної сили, привести побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем - Державною установою "Городищенська виправна колонія (№96)", було подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права. Також вказано, що органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України, а діяльність виправної колонії контролюється та координується Західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України та Адміністрацією ДКВС України. Вказано, що камера в якій утримується засуджений ОСОБА_1 має загальну площу 8.8 м2, в камері є два вікна розміром 0,93 на 1,2 м. Прогулянкові дворики для засуджених сектору приведені у відповідність до чинного законодавства, а саме площа одного становить більше 12 м2, всього в наявності 7 двориків. Звертає увагу на те, що покликання позивача на Типові правила щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, затверджені наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №124 від 28.07.2005 є безпідставними, оскільки не застосовуються до облаштування сектору максимального рівня безпеки. Звертає увагу на те, що для покращення умов відбування покарань засуджених до довічного позбавлення волі керівництвом установи було надіслано листи до Західного міжрегіонального управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про збільшення норм житлової площі на одного засудженого шляхом проведення поточних ремонтів (демонтажу стін між камерами), об`єднання декількох одномісних камер, які не мають площі 4 квадратних метри на засудженого, та фінансування на проведення робіт.

Позивач, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить відмовити в задоволенні такої в повному обсязі.

Інші особи, у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, що ОСОБА_1 відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі у Державній установі "Городищенська виправна колонія (№96)" (далі - ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)") з максимальним рівнем безпеки, з 02.09.2004.

Моніторинговою групою у складі: головного спеціаліста Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого з прав людини Федоруком О.О., регіонального координатора Уповноваженого з прав людини у зв`язках з громадськістю в Рівненській області Свірець В.В. та незалежним представником громадськості Секретаріату Уповноваженого з прав людини Рахманним М.І. було здійснено моніторинговий візит до ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)".

Результати проведення моніторингового візиту зафіксовані у звіті від 04.04.2013, з якого вбачається, що в ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" виявлено ряд недоліків, зокрема, вказано про те, що практично всі відвідані камери характеризуються поганим природним освітленням, неналежним технічним станом туалетів, слабкою припливно-витяжною вентиляцією. В окремих камерах дошки до підлоги не прикріплені.

За результатами моніторингового візиту було рекомендовано Державній пенітенціарній службі України вирішити питання щодо рівномірного розміщення у ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" засуджених дільниці приміщень камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання; вжити заходів щодо приведення камерних приміщень у відповідність до вимог нормативно-правових актів, у тому числі: спальні місця у приміщеннях камерного типу та камерах для тримання засуджених до довічного позбавлення волі обладнати відповідно до встановлених законодавством норм площі; забезпечити у всіх камерних приміщеннях доступ до свіжого повітря; забезпечити достатній рівень природного та штучного освітлення та у ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" привести відповідно до вимог нормативно-правових актів обладнання дворів для проведення прогулянок засуджених, у першу чергу на дільниці для тримання засуджених до довічного позбавлення волі (а.с.16-25).

Також встановлено, що 22.08.2018 начальником відділу моніторингу дотримання прав людини на належне утримання Департаменту реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини О.В. Бондаренко та головним спеціалістом відділу права на працю Департаменту моніторингу соціальних прав Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Н.В. Юрченко було складено звіт за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (а.с.26-29).

За результатами проведеного моніторингового візиту у ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" виявлено ряд недоліків. Також було рекомендовано Міністерству юстиції України забезпечити: право на приватність у банному комплексі (обладнати душові кабіни шторками/перегородками); належне штучне освітлення в жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; норму жилої площі на кожного засудженого в окремих жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; провести ретельну перевірку фактів затримки/невідправки кореспонденції засуджених; вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки, в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності (а.с.36-42).

Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом від 03.10.2018 №19.4/9-003621.18-1/3і-65 повідомив ОСОБА_1 , що станом на 02.10.2018 до Секретаріату Уповноваженого з прав людини не надходило відповіді про вжиті заходи реагування за фактом виявлених порушень прав людини (а.с.30).

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 № 1129-IV (далі - КВК України) встановлено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 8 КВК України засуджені мають право на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Частиною 1 статті 102 КВК України передбачено, що режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Відповідно до ч.2 ст.150 КВК України засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених, крім тих, які після відбуття десяти років покарання у приміщеннях камерного типу переведені до звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки.

На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (ч.2 ст. 151 КВК України).

Згідно з п.5 ч.5 ст. 151 КВК України засудженим надається щоденна прогулянка тривалістю одна година.

У дільниці посиленого контролю виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання і виправних колоній середнього рівня безпеки засуджені тримаються в ізольованих жилих приміщеннях, а в дільниці посиленого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки - у приміщеннях камерного типу (ч.2 ст.97 КВК України).

Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань затверджено наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 №2186/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30.10.2014 за № 1656/26433 (по тексту - Правила).

Наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.09.2018 за №1010/32462, затверджено Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, які набрали чинності з 14.09.2018 (далі - Правила №2823/5).

Порядок утримання та встановлені обмеження для засуджених, які знаходяться в дільницях посиленого контролю, передбачені розділом ХХХІІ Правил. Відповідно до п. 1, 2 вказаного розділу у дільницях посиленого контролю виправних колоній засуджені тримаються в умовах суворої ізоляції від інших засуджених, яка поєднується із застосуванням до них обмежень, передбачених режимом відбування покарання, а також заходів виховного впливу. У дільницях посиленого контролю виправних колоній мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання та середнього рівня безпеки засуджені розміщуються у звичайних жилих приміщеннях, а в дільницях посиленого контролю виправних колоній максимального рівня безпеки - у ПКТ.

Засуджені, які тримаються у дільниці посиленого контролю, не мають права виходу з жилих приміщень та ПКТ, за винятком виходу на роботу та проведення прогулянок у встановлений розпорядком дня час, а також у випадках надання їм побачень, медичного обстеження та стаціонарної медичної допомоги, відвідування кімнати для виховної роботи. Миття цих засуджених здійснюється за окремим графіком.

Дані положення кореспондують з розділом ХХХІІ Правил №2823/5.

Частиною 1 статті 115 КВК України передбачено, що особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри, а у лікувальних закладах при виправних колоніях, у виправних колоніях, призначених для тримання і лікування хворих на туберкульоз, у стаціонарі - п`яти квадратних метрів.

Встановлено, що засуджений ОСОБА_1 з 21.01.2010 по 21.11.2018 відбував покарання в камері № 21, загальна площа якої 3,5 м. кв. не відповідала вимогами чинного законодавства.

Відповідачем належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що позивач відбував покарання з 21.01.2010 по 21.11.2018 в камері, яка відповідає вимогам чинного законодавства України, суду надано не було.

Водночас, судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що засудженого ОСОБА_1 21.11.2018 було переведено до камери № 5, площа якої становить 8,8 кв.м, а з 22.02.2019 до камери № 27 площа якої відповідно до технічного паспорту складає 5,8 м. кв.

Будь-яких доказів щодо відбуття покарання засудженим ОСОБА_1 з 21.11.2018 в камері, площа якої не відповідає вимогами чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі, суду надано не було.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" щодо не вжиття заходів для приведення житлових умов у відповідність до вимог чинного законодавства, в період з 21.01.2010 по 21.11.2018, які визначають умови відбування покарання засудженим до довічного позбавлення волі, підлягає до задоволення.

Згідно з п. 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями від 30.08.1955 всі приміщення, якими користуються в`язні, особливо спальні, повинні відповідати всім санітарним вимогам, причому належну увагу слід звертати на кліматичні умови, особливо на кубатуру цих приміщень, на мінімальну площу їх, на освітлення, опалення і вентиляцію. В приміщеннях, де живуть і працюють в`язні: а) вікна повинні мати достатні розміри для того, щоб в`язні могли читати і працювати при денному світлі, і повинні бути сконструйовані так, щоб забезпечувати доступ свіжого повітря, незалежно від того, є чи немає штучної системи вентиляції; b) штучне освітлення повинне бути достатнім для того, щоб в`язні могли читати і працювати без шкоди для зору. Санітарні вузли повинні бути достатні для того, щоб кожен в`язень міг задовольнити свої природні потреби, коли йому це потрібно, в умовах чистоти і пристойності.

Європейськими пенітенціарними правилами (Рекомендація № R (2006)2 Комітету Міністрів держав-учасниць) від 12.02.1987 передбачено, що при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини. Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту. Утримання ув`язнених в умовах, які порушують їхні права людини, не може бути виправдано нестачею ресурсів (п. 1, 2, 4 Частини I Основні принципи).

Пунктом 18.1 Європейських пенітенціарних правил передбачено, що у всіх будівлях, де ув`язнені повинні мешкати, працювати або збиратися: a. вікна мусять бути достатньо великими, аби ув`язнені могли читати чи працювати при природному освітленні в нормальних умовах, та забезпечувався приплив свіжого повітря, крім тих випадків, коли є відповідна система кондиціонування повітря; b. штучне освітлення мусить відповідати загальноприйнятим технічним нормам; та c. повинна бути передбачена система сигналізації, яка дозволяє ув`язненим негайно встановлювати контакт із персоналом.

Положення про сектор максимального рівня безпеки при виправній колонії середнього рівня безпеки затверджено наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 28.07.2005 №124 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.08.2005 за № 881/11161 (далі - Положення).

Додатком до Положення є Типові правила щодо обладнання секторів для тримання засуджених до довічного позбавлення волі (далі - Типові правила) . Пунктом 1 вказаних Правил передбачено, що вони застосовуються для обладнання нових та реконструкції і капітального ремонту діючих секторів максимального рівня безпеки. При облаштуванні секторів, крім цих правил, необхідно також керуватися вимогами державних будівельних норм, державних стандартів України, державними протипожежними та санітарними нормами при будівництві, а також вимогами відомчих нормативно-правових актів, що регламентують це питання.

Відповідно до п. 3 Типових правил з метою забезпечення надходження до камери належного природного освітлення відношення площі світлових прорізів до площі підлоги встановлюється не менше 1:8, віконні прорізи виконуються висотою 1200 мм, шириною - не менше 900 мм. Віконні рами встановлюються зовні віконних прорізів камер, із стулками та з метою забезпечення належної вентиляції обладнуються кватирками (дозволяється замість кватирки використовувати меншу за розміром стулку вікна).

У кожній камері встановлюються санітарний вузол, обладнаний унітазом із зливним бачком, умивальник та при технічній можливості душова кабіна. Санітарний вузол обов`язково відгороджується суцільною перегородкою висотою не менше 1 м з дверима, що відчиняються ззовні.

Даний пункт також передбачає, що прогулянкові дворики розміщуються на території сектору або на даху будівлі з ПКТ і будуються з розрахунку 3 кв. м на одну особу і не менше ніж на 25% від загальної кількості місць для засуджених у секторі. Площа кожного прогулянкового дворика має бути не менше ніж 12 кв. м.

Згідно з п. 4.2 Типових правил У приміщеннях передбачається припливна або припливно-витяжна вентиляція. У камерах передбачаються: а) припливно-механічна вентиляція з підігрівом припливного повітря в холодний період та розташування повітроводів у коридорах уздовж повздовжньої стіни з розміщенням припливних отворів у стінах камер; б) витяжна гравітаційна вентиляція через окремі для кожної камери витяжні канали, що розміщуються у стіні. Припливні та витяжні отвори розташовуються у стінах під стелею та огороджуються металевими ґратами.

Встановлено, що побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ "Городищенська виправна установа (№ 96)" не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві.

Вищевказані обставини підтверджені звітом відділу моніторингу пенітенціарних установ за 2013 рік, а також звітом за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, проведеного у 2018 році.

Відповідно до п.15 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 №2713-IV (далі - Закон №2713-IV) посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, зобов`язані створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення.

Пунктом 1.9 Положення про сектор максимального рівня безпеки при виправній колонії середнього рівня безпеки, затвердженого наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 28.07.2005 №124, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 11.08.2005 за №881/11161, встановлено, що начальник колонії та його заступники несуть персональну відповідальність за додержання вимог законодавства, умов і режиму тримання засуджених у секторі.

Разом з тим, відповідно до Положення про державну установу "Городищенська виправна колонія (№96)", затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 27.06.2018 №2134/5, пп.12 п.5 передбачено, що виправна колонія відповідно до покладених на неї завдань здійснює матеріально-побутове забезпечення засуджених, які тримаються у виправній колонії, відповідно до вимог нормативно-правових актів; створює їм побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни (а.с. 62-67), що спростовує твердження про те, що виправна колонія не може бути відповідачем у даній справі.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Харченко проти України" встановлено, що уряд нічим не підтвердив свої аргументи щодо належного функціонування вентиляційної системи. За цих обставин Суд схильний віддати перевагу версії заявника з цього питання (див. рішення у справі "Ахмет Озкан та інші проти Туреччини" (Ahmet Ozkan and Others v. Turkey), N 21689/93, п. 426, від 6 квітня 2004 року). Отже, Суд визнає, що на додаток до переповненості камер, у яких заявника тримали протягом двох років, трьох місяців і п`ятнадцяти днів, умови тримання його під вартою погіршувала і неналежна вентиляція. Це підтверджується також висновком, якого Суд дійшов у справі Коваля (див. рішення у справі "Коваль проти України" (974_143) (Koval v. Ukraine), N 65550/01, п. 76, від 19 жовтня 2006 року) стосовно цієї самої установи досудового тримання під вартою.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції наголошує, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вжиття ним заходів щодо повного усунення порушень вимог чинного законодавства в частині приведення побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого ОСОБА_1 в ДУ "Городищенська виправна колонія (№ 96)".

Суд також звертає увагу на те, що ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Щодо твердження апелянта про пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд зазначає, що гідно з ч. 1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для звернення до суду встановлюється загальний шестимісячний строк, а перебіг строку звернення до суду починається з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В даному випадку, колегія суддів бере до уваги те, що бездіяльність відповідача не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

Суд вказує про те, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі "Ілхан проти Туреччини" (22277/93, 27 червня 2000р. §59) правило встановлення обмежень звернення до суду у зв`язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи суть позовних вимог ОСОБА_1 , судом першої інстанції вірно вказано, що не є пропущеним строк звернення позивача до адміністративного суду, встановлений ч.2 ст. 122 КАС України, оскільки предметом позову є бездіяльність відповідача, яка є триваючою у часі подією, на предмет визначення її відповідності нормам законодавства.

Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» - залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року в справі № 460/2851/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. П. Сеник
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 09 липня 2019 року.