Справа № 824/137/16-а
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2019 року

Київ

справа №824/137/16-а

адміністративне провадження №К/9901/14444/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Желєзного І.В., Саприкіної І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Буковина» на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.04.2016 (головуючий суддя: Лелюк О.П.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 (головуючий суддя: Боровицький О.А., судді: Сапальова Т.В., Матохнюк Д.Б.) у справі №824/137/16-а за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр ДЗК», Реєстраційної служби Заставнівського районного управління юстиції, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Буковина» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Чернівецької регіональної філії Державного підприємства «Центр ДЗК», Реєстраційної служби Заставнівського районного управління юстиції, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Буковина» (далі - ТОВ «Мрія Буковина»), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

визнати протиправною дію щодо державної реєстрації та скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 01.11.2007 №18, зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок №4 АА000899 , та вчинений запис за №50, проведений Чернівецькою регіональною філією ДП «Центр ДЗК»;

зобов`язати реєстраційну службу Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації договору оренди землі від 01.11.2007 №18, зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок №4 АА000899 , та вчинений запис за №50.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила про невідповідність договору оренди земельної ділянки вимогам законодавства.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.04.2016, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016, адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано проведену Чернівецькою регіональною філією ДП «Центр ДЗК» державну реєстрацію договору оренди землі від 01.11.2007 №18, що зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок №4 АА000899 та вчинений запис за №50. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При вирішенні справи суди виходили з того, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у спірному випадку орган державної реєстрації мав би перевірити договір оренди на відповідність його вимогам законодавства та у випадку невідповідності його нормативно-правовим документам відмовити у державній реєстрації. У той же час, договір не відповідає установленим законодавцем вимогам, а саме: не містить істотних умов договору.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, 29.06.2016 ТОВ «Мрія Буковина» подало касаційну скаргу, у якій з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права просило скасувати судові рішення в частині задоволених позовних вимог ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вимог касаційної скарги третя особа посилалась на відповідність договору вимогам законодавства. Окремо скаржник вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду, наслідком чого повинно бути залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.06.2016 відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 08.07.2019 справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до ст.345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Учасники справи правом на подання відзиву не скористались.

Верховний Суд переглянув оскаржені судові рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог ст. 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судами, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Мрія Буковина» укладено договір оренди землі від 01.11.2007 №18, згідно умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться в с. Боянчук. В договорі зазначено, що такий підлягає реєстрації в місцевому органі державної реєстрації.

27.12.2007 Чернівецькою регіональною філією ДП «Центр ДЗК» проведено державну реєстрацію договору оренди землі від 01.11.2007 №18. Договір зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок №4 АА000899 , про що вчинено запис за №50.

Вважаючи, що її права та законні інтереси порушено, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Вирішуючи питання щодо визначення юрисдикції, в межах якої має розглядатись ця справа, Верховний Суд виходить з такого.

Вимогами у цій справі є визнання протиправною та скасування реєстрації права оренди земельної ділянки, що пов`язане з порушенням права власності позивача на цю земельну ділянку.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ст. 2 КАС України (у редакції, чинній на час подання позову та ухвалення оскаржуваних судових рішень) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України у зазначеній редакції).

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 17 КАС України у відповідній редакції, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

У п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України в наведеній вище редакції визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Водночас помилковим є застосування ст. 17 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (право оренди на земельну ділянку), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем, адже реєстраційні дії проведені за заявою ТОВ «Мрія Буковина».

Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Визнання протиправними дій щодо державної реєстрації права оренди на земельну ділянку за ТОВ «Мрія Буковина» є захистом прав позивача на земельну ділянку від їх порушення третьою особою.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суди першої та апеляційної інстанції не врахували того, що спір у справі, що розглядається, стосується права оренди ТОВ «Мрія Буковина» земельної ділянки, тобто цивільного права, а отже, суди дійшли помилкового висновку про те, що спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що спір про скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку . Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється, та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь органу реєстрації, як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі, не змінює його цивільно-правового характеру.

Також Верховний Суд вважає, що оскільки позивач не була заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються окрім вимог про скасування реєстраційних дій також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких проведено держану реєстрації прав.

Аналогічний підхід щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах наведений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 03.10.2018 у справі №815/1595/17, від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, від 07.11.2018 у справі №821/406/17, від 16.01.2019 у справі №823/1498/17, від 03.04.2019 у справі №821/494/17.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю і закрити провадження у справі.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 1 ст. 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю (.....) і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених ст. 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

За наведеного правового регулювання та встановлених обставин, судовий захист порушених прав позивача слід здійснювати за правилами цивільного судочинства, що в свою чергу виключає можливість розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства, в зв`язку з чим за правилами ст. 354 КАС України провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст. 238, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Буковина» задовольнити частково.

Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.04.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.06.2016 у справі №824/137/16-а скасувати, а провадження у справі - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

І. В. Желєзний

І. В. Саприкіна