Справа № 824/876/18-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 824/876/18-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Григораш Віталій Олександрович

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

04 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М. Охрімчук І.Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,

представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення заробітної плати, компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату,

В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

11.09.2018 ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 207061,00 грн;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 207061,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19.03.2014 року відповідно до указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію" наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №38 від 19.03.2014 року був призваний на військову службу на посаду старшого офіцера відділення формування та відправки команд та партій ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З моменту призову на військову службу і по теперішній час жодних виплат середньомісячної заробітної плати з колишнього місця роботи - ІНФОРМАЦІЯ_2 не здійснювалось.

Позивач вважав, що на нього поширюються гарантії встановлені частиною 3 статті 119 КЗпП України, в тому числі на збереження середнього заробітку, а тому він має право на виплату компенсації за невчасно виплачену йому заробітну плату.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Згідно відомостей із трудової книжки ОСОБА_1 видно, що 01.12.2004 року ОСОБА_1 прийнято присягу державного службовця та прийнято на посаду старшого помічника начальника 2-го відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 (з питань контрактної служби) за конкурсом.

03.01.2005 року присвоєно 15 ранг державного службовця.

30.08.2005 року звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників.

31.03.2006 року позивача прийнято на посаду старшого помічника начальника 2-го відділення Чернівецького міського військового комісаріату за конкурсом.

31.10.2006 року переведено на посаду головного спеціаліста відділення комплектування Чернівецького міського військового комісаріату. 03.08.2007 року та 03.08.2009 року присвоєно 14, а згодом 13 ранг державного службовця.

31.05.2013 року переведено на посаду головного спеціаліста командування у зв`язку із організаційними заходами. Чернівецький МВК реформований в структурний підрозділ ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10-13).

Відповідно до витягу із наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу державних службовців) №3 від 19.03.2014 року ОСОБА_1 - головного спеціаліста Чернівецького міського військового комісаріату відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України звільнено із займаної посади з 18.03.2014 року у зв`язку із призовом на військову службу. Крім того, даним наказом визначено виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі двомісячного середнього заробітку та компенсацію за додаткову відпустку 20 років стажу державної служби за 15 днів (а.с.32).

14.03.2018 року позивач звернувся до управління Держпраці у Чернівецькій області із заявою, в якій повідомив про його звільнення у зв`язку із призовом на військову службу та про те, що місце роботи до призову на військову службу та середній заробіток за ним не зберігся. Повідомив, що звертався до керівництва ІНФОРМАЦІЯ_1 з даного питання, однак рішення прийнято не було. Просив, провести перевірку з даного питання (а.с.14).

Листом №1009/0/04-3В-2/17 від 12.04.2018 року управління Держпраці у Чернівецькій області повідомило позивача про те, що в порушення частини 3 статті 119 КЗпП України він не був поновлений на роботі з 19.03.2014 року. Повідомив, що за результатами перевірки складено акт та припис (а.с.16).

Не погоджуючись із невиплатою заробітної плати у період його призову на військову службу, позивач звернувся до суду.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутній обов`язок щодо виплати позивачу заробітної плати під час проходження військової служби по мобілізації, оскільки позивач був звільнений із роботи 18.03.2014 року та не поновлений в подальшому на роботі.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки вимогам Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20.05.2014 року №1275-VII, відповідно до якого, зокрема, були внесені зміни до ст.119 КЗпП України.

Апелянт вважає, що відповідач був зобов`язаний виплачувати йому середню заробітну плату у період проходження ним військової служби з 19.03.2014 року м по 27.12.2017 року, тобто по день звільнення з військової служби.

Також скаржник зазначив, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що для виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідне рішення про його поновлення на роботі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно з ч.3 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовий обов`язок включає, зокрема, проходження військової служби.

Частиною 1 статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч.1 ст. 39 Закону №2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" №1932-XII від 06.12.1991 року особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543- XII від 21.10.1993 року особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" №303/2014 від 17.03.2014 р. в Україні оголошено та проведено часткову мобілізацію.

Відповідно до указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 "Про часткову мобілізацію" наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №38 від 19.03.2014 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу на посаду старшого офіцера відділення формування та відправки команд та партій ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку із призовом на військову службу, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу державних службовців) №3 від 19.03.2014 року ОСОБА_1 - головного спеціаліста Чернівецького міського військового комісаріату відповідно до пункту 3 статті 36 КЗпП України звільнено із займаної посади з 18.03.2014 року.

Згідно п.3 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Зазначеною нормою закону було передбачено два альтернативні шляхи взаємовідносин з особою, яка призвана на військову службу.

1) коли за працівником зберігаються місце роботи, посада, то трудові відносини з ним не припиняються;

2) коли за працівником не зберігається місце роботи, посада, то він підлягає звільненню.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20.05.2014 р. №1275-VII були внесені зміни до таких законодавчих актів: 5) у статті 119: частину другу після слів "Про альтернативну (невійськову) службу" доповнити словами "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"; частину третю викласти в такій редакції: "За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України".

Прикінцевими положеннями вказаного закону передбачено:

1. Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім абзацу третього підпункту 8 пункту 8 розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2015 року.

2. Поширити дію частин другої і третьої статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", частини третьої статті 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію".

Позивача звільнено з посади головного спеціаліста ІНФОРМАЦІЯ_2 з 18.03.2014 року на підставі п.3 ст.36 КЗпП України.

Вказане свідчить про те, що трудові відносини між ОСОБА_1 та Чернівецьким обласним військовим комісаріатом з 18.03.2014 року були припинені.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата

Тобто, заробітна плата виплачується тільки за виконану роботу, а у випадку передбаченому ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Як встановлено судом, з моменту призову позивача на військову службу у зв`язку із мобілізацією заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалася, оскільки його було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України. Місце роботи за ним не було збережено. Відомості щодо поновлення ОСОБА_1 на роботі відсутні.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції стосовно необхідної наявності рішення уповноваженого органу про поновлення на роботі для виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 2ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що тільки на підставі рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто, для виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідне рішення про його поновлення на роботі.

Як на час розгляду справи судом першої інстанції , так і на час розгляду справи судом апеляційної інстанції звільнення ОСОБА_1 з посади не визнане протиправним, не скасоване, рішенням уповноваженого органу позивач не поновлений на роботі, тому підстав для виплати позивачу як заробітної плати, так і компенсації за час вимушеного прогулу немає.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 207061,00 грн. колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст.ст.1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже для проведення компенсації обов`язковою умовою є наявність нарахованого, але не виплаченого доходу, а також порушення встановлених строків його виплати на один і більше календарний місяць.

Оскільки позивач не перебував у трудових відносинах із ІНФОРМАЦІЯ_3 і заробітна плата йому не нараховувалась, то й підстав для виплати компенсації за невчасно виплачену заробітну плату немає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач був звільнений з роботи 18.03.2014 року та не був поновлений в подальшому на роботі, заробітна плата у період з 18.03.2014 року не нараховувалась, то відсутні підстави для виплати позивачу заробітної плати під час проходження військової служби по мобілізації та компенсації за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 207061,00 грн.

Апеляційний суд також погоджується с судом першої інстанції щодо безпідставності посилань позивача на припис Управління Держпраці у Чернівецькій області №ЧВ-209/18/420/АВ/П від 13.04.2018 року, оскільки питання, які висвітлені у приписі не стосуються предмету спору у даній справі.

Крім того, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2019 визнано протиправним та скасовано припис про усунення виявлених порушень від 13.04.2018 р. №ЧВ-209/18/420/АВ/П винесений інспектором праці Управління Держпраці у Чернівецькій області Пурічем Ю.С. за результатами інспекційного відвідування Чернівецького обласного військового комісаріату.

Беручи до уваги викладене суд вважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, не обґрунтованими та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Відповідно до вимог ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 10 липня 2019 року.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Капустинський М.М. Охрімчук І.Г.