Справа № 420/1238/19
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1238/19
Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018р. ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Одеській області, в якому просив зобов`язати сформувати та подати до УДКС у м.Одесі Одеської області подання про повернення збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 23 642грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у лютому 2019р. за договором купівлі-продажу придбав квартиру. У відповідності до п.9 ч.1 ст.1 ЗУ «Про збір на обов`язкове пенсійне страхування», ОСОБА_1 , як особа що придбала квартиру вперше не є платником збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, однак, через законодавчу неможливість нотаріально засвідчити укладений договір без квитанції про сплату збору був змушений сплатити зазначений збір. В подальшому, ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про вчинення дій для повернення помилково сплаченого збору, однак йому було відмовлено через те, що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено не всю інформацію.

Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки відсутність можливості пенсійного органу встановити обставини придбання квартири конкретною фізичною особою вперше не може ставитися в провину такій особі.

Посилаючись на вказане просив позов задовольнити.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019р. позов задоволено частково.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області звернутися з поданням, передбаченим п.5 "Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів", затвердженого 3.09.2013 наказом МФУ №787, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за №1650/24182, до УДКС України у м.Одесі про повернення ОСОБА_1 23 642 грн. (згідно квитанції №153410005 від 12.02.2019р.) збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, помилково сплаченого ним при укладанні Договору купівлі-продажу квартири від 12.02.2019р.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області судові витрати в сумі 5 618,40грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, рішення суду - без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справа за №819/1249/17), від 19.06.2018р. (справа за №819/1554/16), від 21.08.2018р. (справа за №819/657/17), та вважав, що оскільки держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Крім того, з огляду на те, що позивачем було надано опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, суд стягнув ці витрати з відповідача.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 12.02.2019р. ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сегенченко І.М. та зареєстрованого в реєстрі за №259, придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до квитанції за №153410005 від 12.02.2019р. ОСОБА_1 сплатив збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об`єкта купівлі-продажу у сумі 23 642грн..

В подальшому, 14.02.2019р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до ГУ ПФУ в Одеській області про повернення сплаченого збору.

Проте, листом УПФ за №3060/04 від 22.02.2019р. заявнику було надано відповідь про відмову в поверненні такого збору, у зв`язку з тим, що на даний час Державний реєстр речових прав на нерухоме майно знаходиться в стані формування, інформація з архівів Муніципальних бюро технічної інвентаризації остаточно не внесено.

Перевіряючи правомірність дій ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови у поверненні збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, з урахуванням підстав, на які посилається позивач, судова колегія виходить з наступного.

За приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування визначає ЗУ «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» за №400/97-ВР від 26.06.1997 (надалі - Закон №400/97-ВР).

Відповідно до абз.1 п.9 ст.1 цього Закону платниками збору на обов`язкове пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

У відповідності до п.8 ст.2 Закону №400/97-ВР об`єктом оподаткування є для платників збору, визначених п. 9 ст.1 цього Закону, - вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна.

Згідно з п.15 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженому постановою КМУ за №1740 від 3.11.1998р. (надалі - Порядок №1740), збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1% від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Приписами п.15-3 Порядку №1740 визначено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється лише за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, однак, громадяни, які придбавають житло вперше, не є платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналогічні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді, зокрема у постановах Верховного Суду від 30.01.2018р.у справі за №819/1498/17 (К/9901/412/17) та від 31.01.2018р. у справі за №819/1667/17 (К/9901/400/17).

Як вбачається із матеріалів справи, будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження ОСОБА_1 про придбання ним житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за ним будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, пенсійним органом не надано, а судом не встановлено.

Отже, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що сплачений ОСОБА_1 збір на обов`язкове держане пенсійне страхування за договором купівлі-продажу нерухомого майна - квартири у розмірі 23 642грн. згідно квитанції за №153410005 від 12.02.2019р. підлягає поверненню.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України за №787 від 3.09.2013р..

Положеннями п.5 цього Порядку №787 передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Відповідно до пп.2 п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ за №215 від 15.04.2015р., Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Отже, оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а таким органом є Пенсійний фонд України, то саме на відповідача покладено обов`язок щодо формування та надання до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зобов`язання ГУ ПФУ звернутися з відповідним поданням до УДКС щодо повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна.

Окрім того, судова колегія вважає помилковими доводи апеляційної скарги про те, що ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно розпочато лише з дати набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за №1952 від 1.07.2004р., тобто з 3.08.2004р., оскільки Верховний Суд у своїй постанові від 3.07.2018р. по справі за №819/33/17 (К/9901/16715/18) надав правового висновку, що за відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі щодо безпідставного стягнення судом витрат у розмірі 5 618,4грн., судова колегія виходить з наступного.

У відповідності до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями п.1 ч.3 ст.132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4,5 ст.134 КАС).

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналізуючи вищенаведені положення, апеляційний суд зазначає, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження витрат щодо правової допомоги, наданої протягом розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги за №09/2 від 13.02.2019p.; копію затверджених ставок гонорару адвоката на 2019p.; копію замовлення від 25.02.2019 (додатку №1 до договору №09/2); копію рахунку за №5 від 25.02.2019p.; копію квитанції №6 до прибуткового касового ордеру від 26.02.2019р.; копію акту виконаних робіт від 28.03.2019р., що містяться у матеріалах справи.

Сплата судового збору у розмірі 768,4грн. підтверджується відповідної квитанцією (а.с.4).

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для стягнення 5 618,4грн. судових витрати, що складаються із 768,4грн. судового збору та 4 800грн. витрат на правничу допомогу адвоката, пов`язану з розглядом справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246, 315, 316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв