Справа № 240/5104/18
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/5104/18 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Панкеєва В.А.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

03 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

за участю секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

представника відповідача: Арбєсбауера В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів і середній заробіток за весь час затримки виплати,

В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

-визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення без повного розрахунку;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення в сумі 70411,04 грн. за весь час затримки виплати-за період з 13.09.2017 по 16.04.2018;

-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати за період з 13.09.2017 по 16.04.2018 шляхом множення 481,68 грн. на кількість днів затримки виплати.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року позов задоволено частково:

-визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні;

-зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14.09.2017 по 15.04.2018 в розмірі 102 597,84 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неврахування всіх обставин справи, що призвело до невірного вирішення справи, просить рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за контрактом, а отже відносини між сторонами не є трудовими, оскільки це відносини між державою із громадянином України у зв`язку з виконанням останнім конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни. При цьому ОСОБА_1 отримував не заробітню плату, а грошове забезпечення, яке нараховувалось на час проходження військової служби.

Скаржник просив звернути увагу також на те, що відповідно до листа Міністерства соціальної політики України "Щодо поширення Кодексу законів про працю на військовослужбовців" від 24.07.2013 №774/13/84-13 військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. На військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився та повноважного представника для участі у розгляді справи не направив.

Ч1 ст.205 КАС України врегульовано, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції-без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 13.09.2017 року №194 підполковника ОСОБА_1 , начальника першого польового вузла зв`язку в/ч НОМЕР_1 , звільненого наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №181 від 20.06.2017 з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 13.09.2017.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26.03.2018 по справі №806/352/18 визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 23.08.2017 по 13.09.2017 та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 23.08.2017 по 13.09.2017 і видати грошовий атестат та довідку про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії, в яких зазначити дані про розмір та суму виплати видів грошового забезпечення, в тому числі і щомісячної додаткової грошової винагороди.

Згідно з копією виписки по картковому рахунку № НОМЕР_2 повний розрахунок з позивачем, військовою частиною НОМЕР_1 проведено 16.04.2018.

Позивач вважаючи, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини доходів, звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення в оскаржуваній частині суд першої інстанції, виходив з того, що оскільки відповідач при звільненні позивача не виконав свого обов`язку щодо виплати належних останньому сум, то виходячи із норм ч.1 ст.117 КЗпП України, повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 21 Конституції України гарантовано, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

У ст.23 Загальної Декларації з прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, що підписана і ратифікована Україною 11.09.1997 року передбачено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою-статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Трудові відносини, які складаються під час проходження військової служби мають специфічну правову природу, а тому потребують детального правового регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема норми оплати праці, соціальні гаранті, тощо.

Так, порядок проходження служби позивача та звільнення, а також виплати одноразової грошової допомоги при звільнені регулюються Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" та постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" від 17 липня 1992 року №393.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції чинній на момент звільнення позивача) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання (ч.4 ст.9 Закону № 2262-XII).

Пунктом 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" (далі - Постанова №393) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Вищезазначені законодавчі акти визначають, що вказана допомога виплачується особам, які "звільняються" зі служби. Отже, допомога при звільненні має бути виплачена не пізніше дня звільнення зі служби.

Таку правову позицію висвітлив і Верховний Суду у постанові від 18 квітня 2019 року у справі №806/889/17.

В той же час, спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.03.2018 у справі №815/1767/17, від 18.04.2019 у справі №806/889/17, від 19.04.2018 у справі №803/1210/16, від 18.12.2018 у справі №820/4619/16, від 25.04.2019 у справі №804/5864/17 та від 16.05.2019 у справі №805/790/16-а.

У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року №6-259цс17 наведені правові висновки, за якими установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Верховний Суду у постанові від 10.05.2019 у справі №П/811/276/16 вказав, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до складу грошового забезпечення. Проте, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Таку ж думку висловив Верховний Суд і в постановах від 19.04.2018 у справі №803/1210/16 та від 16.05.2019 у справі №805/790/16-а.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправними дій в/ч НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку з позивачем в день звільнення та застосування щодо відповідача наслідків, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України.

Щодо задоволеної позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, колегія суддів вказує на таке.

Судом першої інстанції на підставі довідки про заробітну плату №175 від 02.05.2018 відповідно до Порядку №100, здійснено розрахунок середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за період з 14.09.2017 по 15.04.2018 у розмірі 102597,84 грн., однак правомірність останнього відповідачем не оскаржується, а тому колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, правову оцінку розрахунку не надає.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 304, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 04 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 08 липня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.