Справа № 520/2326/19
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 р. Справа № 520/2326/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2019 року (ухваленого суддею Чудних С.О.) по справі № 520/2326/19 за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, в якому просив визнати протиправною відмову відповідача в наданні позивачу інформації згідно запиту від 17.01.2019 р.; зобов`язати задовольнити запит позивача, надавши відповідну інформацію.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2019 р. адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2019 р. та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про доступ до публічної інформації», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Позивач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що позивач 17.01.2019 р. звернувся до Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради із запитом про отримання публічної інформації, а саме: проінформувати Всеукраїнську громадську організацію Громадський контроль в особі Капустянського ОСОБА_2 про результати розгляду адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_3 , яка здійснила правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення (в подальшому КУпАП) із зазначенням прийнятого рішення за результатами розгляду матеріалів.

Листом від 23.01.2019 р. № 0/1/03.02-53-19 Адміністрація Холодногірського району повідомила позивача про те, що запитувана ним інформація є такою, що містить персональні дані третьої особи, а тому позивачу необхідно звернутись із запитом оформленим з дотриманням приписів законодавства, які регулює Закон України Про захист персональних даних.

За результатами розгляду повторної заяви ОСОБА_1 від 05.02.2019 р. про надання інформації, відповідач листом № 1/2/03.02-53-19 від 13.02.2019 р. повідомив, що запит заявника неналежно оформлений, та буде розглянутий після оформлення відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, роз`яснено, що за незаконне збирання, зберігання та використання конфіденційної інформації про особу передбачена кримінальна відповідальність.

Не погоджуючись із вищевказаними діями відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач протиправно відмовив у надані неодноразово запитуваної позивачем інформації, тобто, належним та ефективним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є зобов`язання відповідача надати інформацію на його запит від 17.01.2019 р.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно до ч. 1 ст. 1 Закону України Про доступ до публічної інформації публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації визначених цим Законом.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 19 Закону України Про доступ до публічної інформації запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Законом України Про інформацію встановлено, що кожен має право на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Статтею 1 Закону України Про інформацію встановлено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом ( ст. 5 Закону України Про інформацію).

Відповідно до ст. 7 Закону України Про інформацію, ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Законом України Про доступ до публічної інформації встановлено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ, зокрема, до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ст. 22 Закону України Про доступ до публічної інформації, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Вказаний перелік є вичерпним.

Частиною 4 статті 13 Закону України Про доступ до публічної інформації, усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що ненадання запитуваної інформації, володіння якою не заперечується відповідачем, суперечить положенням Закону України Про доступ до публічної інформації, а відтак така відмова є протиправною та свідчить про допущення з боку розпорядника інформації, Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради порушень діючого законодавства.

Закон України Про доступ до публічної інформації визначає також інформацію з обмеженим доступом та підстави, за якими розпорядник інформації може обмежити доступ до інформації.

Статтею 6 Закон України Про доступ до публічної інформації встановлено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Згідно із ч. 2 ст. 6 Закон України Про доступ до публічної інформації, обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошення інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Зі змісту поданих позивачем запитів 17.01.2019 р. та 05.02.2019 р. встановлено, що ОСОБА_1 запитувалась інформація щодо результатів розгляду адміністративних матеріалів стосовно ОСОБА_3 .

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що обмеженню підлягає інформація, а не документ, тобто, у випадку, якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений та копія документа повинна надаватися шляхом ретушування інформації, доступ до якої обмежено або іншим способом на вибір розпорядника інформації.

Таким чином, Закон України Про доступ до публічної інформації забороняє розпоряднику інформації відмовляти у доступі до інформації, натомість наділяючи розпорядника інформації правом визначення обсягів інформації, що надається.

Таким чином, відмова в наданні інформації є обґрунтованою лише у разі, якщо розпорядник на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію. В іншому випадку така відмова надати запитувану інформацію є необґрунтованою та такою, що суперечить Закону.

Судовим розглядом встановлено, що листи відповідача, якими позивачу відмовлено у наданні запитуваної інформації не містять посилань, яким чином надання запитуваної інформації заподіяно шкоду інтересам третьої особи, і чому обмеження доступу до інформації відповідає таким інтересам; в чому саме ця шкода полягає і в чому полягає її істотність; не зазначено причинно-наслідкового зв`язку між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Крім того, позивач у своїх запитах просив повідомити результати розгляду адміністративних матеріалів складених по відношенню до ОСОБА_3 , а не надання її персональних даних.

Тобто, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що зазначена інформація є з обмеженим доступом, або містить персональні дані.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно відмовлено у задоволенні запиту позивача від 17.01.2019 р. на отримання публічної інформації.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 17.01.2019 р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 20.03.2018 р. (справа № 461/2579/17).

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» перебачено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №. 30985/96).

Таким чином, із врахуванням того, що позивач неодноразово звертався до відповідача з заявою про отримання інформації, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 17.01.2019 р.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності вчинених ним дій, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2019 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.04.2019 по справі № 520/2326/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич