Справа № 460/1515/19
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2019 року м. Рівне №460/1515/19
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області
про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - відповідач, Дубенський міськрайонного відділ ДВС ГТУЮ у Рівненській області) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 20.11.2018 у розмірі 21 330,37 грн. у виконавчому провадженні №56735413.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що станом з 28.08.2018 по день подачі даного позову, не пройшов навіть 1 календарний рік, за який могла б виникнути заборгованість по сплаті аліментів. Крім того, станом на день подачі даного позову взагалі відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини. Зазначає, що в даному випадку враховано заборгованість, яка виникла з 21.04.2011 по 20.11.2018. Отже, винесена постанова, на думку позивача, про накладення штрафу від 20.11.2018 є незаконною та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 04.07.2019 прийнято позовну заяву до розгляду. Відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у відкритому судовому засіданні на 10.07. 2019 о 14:00 год., в залі судових засідань Рівненського окружного адміністративного суду (м. Рівне, вул. 16 Липня 87).

Представник позивача та представника відповідача в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

На адресу суду 05.07.2019 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, через зайнятість в іншому судовому процесі в Дубенському міськрайонному суді Рівненської області.

Відповідачем по справі відзиву на позов до суду не подано. А тому, з врахуванням норм ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд вирішує справу за наявними матеріалами. Крім того, відповідачем подано клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Частиною 9 ст. 205 КАС України також передбачено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, оскільки неприбуття у судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду справи, то суд дійшов висновку про необхідність розгляду справи у письмовому провадженні, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Так, судом встановлено, що ознайомившись зі змістом матеріалів виконавчого провадження № 28311760 представник позивача 14.06.2019 дізналася про наявність постанови державного виконавця від 20.11.2018 про накладення штрафу (а.с. 16).

Зі змісту даної постанови судом встановлено, що 20.11.2018 державним виконавцем Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Гордієнко Є.В. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-624 виданого 25.07.2011 Дубенським міськрайонним судом про стягнення з боржника ОСОБА_1 аліментів в розмірі 500грн. з 21.04.2011 року, встановлено, що з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання, в боржника ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої, згідно з розрахунком від 20.11.2018 за період з 21.04.2011 по 20.11.2018 в сумі 42660,73грн., що перевищує суми відповідних платежів за три роки.

А тому постановлено за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір яких перевищує суми відповідних платежів за три роки, накласти на боржника - ОСОБА_1 штраф у розмірі 50% від суми заборгованості 42660,73грн., що складає 21330,37грн.(а.с.9).

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах за період з 21.04.2011 року по 30.04.2019року, переплата по аліментах станом на 30.04.2019 року становить 2,30грн.(а.с.11).

Не погоджуючись з прийнятою постановою про накладення штрафу від 20.11.2018 у виконавчому провадженні №28311760 та вважаючи її протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII, в редакції на момент прийняття спірної постанови (далі - Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно ч.1 ст.13 цього Закону, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За приписами ч.1 ст.18 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII зазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч.4 ст.18 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII).

Особливості порядку стягнення аліментів під час здійснення виконавчого провадження врегульовано положеннями ст.71 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII .

В силу ч.ч.1, 8 ст.71 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII , порядок стягнення аліментів визначається законом.

Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII, строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Поміж тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03.07.2018, який набрав чинності 28.08.2018, статтю 71 Закону України "Про виконавче провадження" доповнено частиною чотирнадцятою такого змісту:

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом з 28.08.2018 по день подачі даного позову не пройшов навіть 1 календарний рік, за який могла б виникнути заборгованість по сплаті аліментів. Крім того, станом на день подачі даного позову взагалі відсутня заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини.

Зазначає, що при прийнятті спірної постанови враховано заборгованість, яка виникла з 21.04.2011 по 20.11.2018. Отже, винесена постанова, на думку позивача, про накладення штрафу є незаконною та підлягає скасуванню.

З цього приводу суд звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється на всі закони та інші нормативно-правові акти. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, особа має нести відповідальність за діяння на підставі закону, що був чинним на час його вчинення, крім випадків, коли новий закон пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинення такого діяння.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неправомірність застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Неприпустимість зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є одним з аспектів загальновизнаного принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, який відповідно до частини 1 ст. 8 Конституції України визнається і діє в Україні.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів закріплений також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

В силу п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, тому Закон України "Про виконавче провадження", а саме норма щодо відповідальності за наявність заборгованості зі сплати аліментів не має зворотної дії в часі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, предметом оскарження у даній справі є постанова державного виконавця від 20.11.2018 у виконавчому провадженні ВП №28311760, прийнята на підставі ч. 14 ст.71 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII, якою на ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 21330,37 грн., у зв`язку із наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, а саме за наявність заборгованості за період з 21.04.2011 по 20.11.2018, в розмірі 42660,73грн.

Як вбачається із долученої довідки від 21.05.2019 №41087, станом на 30.04.2019 переплата по аліментах становить 2,30 грн.

Відтак, заборгованість позивачем ОСОБА_1 погашена повністю станом на 30.04.2019.

Отже, заборгованість щодо сплати аліментів утворилась з 2011 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена ч.14 ст.71 Закону, введена лише з 28.08.2018, а тому позивач не міг передбачити настання такої відповідальності, у зв`язку із несвоєчасністю такої сплати.

Таким чином, новий нормативно-правовий акт - Закон України № 2475-VIII від 03.07.2018 змінює закріплені у попередніх нормах (ст. 71 Закону України №1404-VIII від 02.06.2016 в редакції до 28.08.2018) правила поведінки, тобто попередній та новий нормативно-правові акти не однаково визначають зміст прав та обов`язків суб`єктів відносин.

Оскільки Закон України № 2475-VIII від 03.07.2018, у розділі ІІ «Прикінцеві та перехідні положення», не містить чіткого положення про застосування нового виду відповідальності (сплата штрафу за ч. 14 ст. 71 Закону № 1404-VIII) щодо триваючих правовідносин, зокрема, наявності боргу по сплаті аліментів до 28.08.2018, суд вважає, що новий вид відповідальності підлягає застосуванню до правовідносин, які продовжують існувати після набрання чинності Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018.

Тобто, приписи ч. 14 ст. 71 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016 застосовуються у разі наявності відповідної заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла саме з 28.08.2018, оскільки відповідальність у вигляді штрафу за несплату аліментів виходячи із заборгованості, яка виникла до 28.08.2018, не передбачена законодавством, яке діяло на час утворення такої заборгованості.

Таким чином, з моменту набрання чинності ч.14 ст.71 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII (28.08.2018), у відповідача виникло право на накладення штрафу на боржників у розмірі суми заборгованості зі сплати аліментів, у порядку визначеному цією статтею.

Однак, та обставина, що заборгованість у позивача зі сплати аліментів, у сумі платежів, що перевищує суму відповідних платежів за три роки, утворилась починаючи з 2011 року, тобто, до набрання чинності зазначеної норми Закону (28.08.2018) та станом на 30.04.2019 повністю погашена, виключає можливість для застосування даної норми під час прийняття оскаржуваної постанови.

Так як, відповідно до матеріалів справи, розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів, з 28.08.2018 є меншим ніж той, який є необхідним для застосування ч.14 ст. 71 Закону № 1404-VIII від 02.06.2016, внаслідок чого суд погоджується з доводами позивача щодо протиправності оскаржуваної постанови про накладення штрафу.

Частиною 2 ст.74 Закону України №1404-VIII від 02.06.2016 передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для винесення постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, виходячи із суми заборгованості, та наявність підстав для задоволення позову, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 20.11.2018 у розмірі 21 330,37 грн. у виконавчому провадженні №28311760.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень не обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

При зазначених обставинах, вимоги позивача обґрунтовані.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, то поданий позов необхідно задовольнити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищенаведене, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, судові витрати на суму 768,40 грн., сплачені згідно із квитанції № 40 від 02.07.2019 (а.с.17).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (вул. Грушевського, 134,м.Дубно,Дубенський район, Рівненська область,35604, ) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 20.11.2018 у виконавчому провадженні № 28311760, прийняту державним виконавцем Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Гордієнко Є.В.

Стятнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Дубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (вул. Грушевського, 134,м.Дубно,Дубенський район, Рівненська область,35604, ), судові витрати на суму 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 10 липня 2019 року.

Суддя Зозуля Д.П.