Справа № 360/1017/19
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року справа №360/1017/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гаврищук Т.Г.,

суддів Блохіна А.А.,

Сіваченка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року в справі №360/1017/19 (головуючий І інстанції Смішлива Т.В., повний текст рішення складено та підписано 11 квітня 2019 року в м. Сєвєвродонецьк) за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об`єднаного управління пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Білокуракинського об`єднаного управління пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач, пенсійний орган, Білокуракинське ОУПФУ) із позовом, в якому просила:

- визнати з 01.04.2017 року дії та розпорядження від 04.04.2017 року Білокуракинського ОУПФУ щодо блокування виплати пенсії - протиправними та дискримінаційними;

- скасувати розпорядження відповідача від 04.04.2017 року про блокування виплати пенсії з 01.04.2017 року по пенсійній справі № 151747 ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Білокуракинське ОУПФУ поновити виплату пенсії та виплатити з 01.04.2017 року виниклу заборгованість з несплаченої пенсії ОСОБА_1 , з виплатою компенсації за втрату частини доходів з 01.05.2017 року, нараховану по місяць в якому буде провадитися виплата заборгованості з невиплаченої пенсії.

- зобов`язати Білокуракинське ОУПФУ утриматися в подальшому від дій, а саме від призупинення ОСОБА_1 виплати пенсії на підставі Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджених постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365.

В обґрунтування позову зазначено, що з метою з`ясування підстав припинення виплати пенсії позивач подав до пенсійного органу заяву про надання інформації стосовно припинення виплати пенсії. Листом від 06.11.2018 року № 105/К-7/С Білокуракинське ОУПФУ повідомило, що призупинення виплати пенсії з 01.04.2017 року відбулось на підставі наданих управлінню від СБУ 25.02.2017 року списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб на період до одержання інформації про скасування довідки та/або результатів додаткової перевірки. До листа додано копію розпорядження начальника управління ПФУ у Сватівському районі Луганської області від 04.04.2017 року про блокування виплати пенсії до з`ясування по пенсійній справі № 151747 ОСОБА_1 з 01.04.2017 року (а.с. 4-10).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано від 04 квітня 2017 року про припинення виплати пенсії з 01 квітня 2017 року; зобов`язано поновити нарахування та виплату пенсії з 01 квітня 2017 року на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

У задоволенні вимог про визнання з 01.04.2017 року дій протиправними та дискримінаційними; визнання розпорядження від 04.04.2017 року щодо припинення виплати пенсії дискримінаційним; зобов`язання виплатити з 01.05.2017 року компенсацію за втрату частини доходів, нараховану по місяць в якому буде провадитися виплата заборгованості з несплаченої пенсії; утриматися в подальшому від дій, а саме від призупинення позивачу виплати пенсії керуючись Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 відмовлено.

Окрім цього судом першої інстанції з позивача та відповідача до Державного бюджету України стягнуто по 768,40 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить змінити рішення суду першої інстанції та викласти другий-п`яти абзаци резолютивної частини наступним чином:

«Визнати з 01.04.2017 дії та розпорядження від 04.04.2017 управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області щодо блокування виплати пенсії ОСОБА_1 (1ПН) протиправними.

Скасувати розпорядження начальника управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області від 04.04.2017 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.04.2017 року.

Зобов`язати Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з 01.05.2017 року компенсацію за втрату частини доходів, нараховану по місяць, в якому буде провадитися виплата заборгованості з несплаченої пенсії.

Зобов`язати Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області утриматися в подальшому від дій, а саме від призупинення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) виплати пенсії, керуючись Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою КМУ від 08.06.2016 № 365.».

Також апелянт просить виключити з резолютивної частини абзац щодо стягнення з нього судового збору.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що попри те, що фактично припинення виплати пенсії визнано незаконним, суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у визнанні протиправними дій пенсійного органу, які до цього призвели. Наведене позбавляє ОСОБА_1 можливості мати беззаперечний доказ для подальшого відновлення права отримувати пенсію, у тому числі заборгованість з її виплати, та компенсацію втрати частини доходу.

Апелянт звертає увагу суду, що виплата компенсації втрати частини доходу, у тому числі пенсії, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не ставиться в залежність від попереднього, окремого нарахування таких доходів. Тому без задоволення позовних вимог в цій частині неможливе повне відновлення порушеного Білокуракинським ОУПФУ права.

Також, на думку позивача, підлягає задоволенню вимога щодо зобов`язання пенсійного органу утриматися в подальшому від дій, а саме від призупинення ОСОБА_1 виплати пенсії, оскільки така вимога узгоджується із положеннями п. 3 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України і не є вирішенням спірних правовідносин на майбутнє.

Що стосується розподілу судових витрат, то апелянт зауважує, що суд першої інстанції задовольнив ключову частину позовних вимог, скасував незаконне розпорядження органу владних повноважень та поновив виплату пенсії зі сплатою виниклої заборгованості, а вимоги, у задоволенні яких відмовлено, є за своєю суттю похідними. Отже, стягнення половини належного до сплати судового збору не ґрунтується на нормах чинного процесуального законодавства.

За таких обставин ОСОБА_1 просить задовольнити апеляційну скаргу та змінити судове рішення.

Позивач в апеляційній скарзі просила розгляд справи проводити за її відсутністю.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за вислугою років, перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України (а.с. 32-33), довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с. 33), пенсійного посвідчення (а.с. 35).

Встановивши невиплату пенсії, позивач 18.10.2018 року звернувся до Білокуракинського ОУПФУ із заявою про надання інформації щодо підстав невиплати пенсії, періоду невиплати та розміру заборгованості (а.с. 36).

У відповідь на це звернення пенсійний орган листом від 06.11.2018 року № 105/К-7/с повідомив ОСОБА_1 , що Розпорядженням від 04.04.2017 року виплату пенсії заблоковано до з`ясування по пенсійній справі позивача, з 01.04.2017 року на підставі листа Головного управління Пенсійного фонду України Луганської області (а.с. 37-38).

Вважаючи, що такі дії пенсійного органу порушують її право на отримання належної пенсії, ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

За приписами ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Як вже було зазначено, за приписами ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судові рішення переглядаються в апеляційному порядку в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування розроблено Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок компенсації).

Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців; виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Отже, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону № 1058-IV, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів.

За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року в справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року в справі № 21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 06 лютого 2018 року в справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року в справі № 522/5664/17, від 03 липня 2018 року в справі № 521/940/17.

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Резюмуючи викладене, враховуючи відсутність підстав вважати, що право на отримання компенсації при відновленні виплати пенсії буде порушене відповідачем, суд зазначає, що такі вимоги є передчасними, а задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 522/535/17.

Отже, не заперечуючи проти передбаченого законодавством права позивача на компенсацію пенсійних виплат, колегія суддів не вбачає підстав відступати від цього висновку щодо застосування норм права. У випадку порушення в майбутньому пенсійним органом зазначеного права позивач не позбавлений можливості захистити свої права у встановленому законодавством порядку.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Білокуракинське ОУПФУ утриматися в подальшому від дій, а саме від призупинення виплати пенсії керуючись Постановою № 365, колегія суддів вважає таку вимогу безпідставною, оскільки згідно з положеннями Закону № 1058-IV нарахування та виплата пенсії мають здійснюватися постійно до виникнення підстав, визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, та прийняття рішення про припинення виплати пенсії територіальним органом Пенсійного фонду України або судом.

З приводу доводів апелянта, що п. 3 ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень утриматися від вчинення дій, суд зазначає, що наведені вище норми пенсійного законодавства є спеціальними в межах спірних правовідносин та враховують можливість їх змін. Тому беззаперечне зобов`язання пенсійного органу не зупиняти виплату пенсії в подальшому фактично означатиме заборону відповідачу керуватися передбаченими Законом № 1058-IV підставами припинення виплати пенсії в разі їх наявності.

Крім того, така вимога позивача є вимогою на майбутнє. Оскільки згідно з положеннями КАС України завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав позивача від порушень суб`єкта владних повноважень, суди не повноважні зобов`язувати відповідача до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Розглянувши доводи апеляційної скарги щодо необхідності визнання протиправними дії пенсійного органу щодо блокування виплати пенсії ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з обраним місцевим судом способу захисту порушених прав позивача, з огляду на вимоги статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту), яка гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, враховуючи, що настання для позивача негативних наслідків пов`язано із прийняттям УПФУ в Сватівському районі Луганської області розпорядження про блокування виплати пенсії позивачу, а не з діями (бездіяльністю), вчиненими останнім з метою виконання своїх функцій та повноважень, колегія суддів вважає, що достатнім та ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування розпорядження начальника управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області від 04.04.2017 року б/н про блокування виплати пенсії позивачу, а також зобов`язання поновити нарахування та виплату пенсії за віком з 01.04.2017 року.

ОСОБА_2 по собі дії (бездіяльність) відповідача не тягнуть для позивача настання будь-яких негативних наслідків, відповідно, такий спосіб захисту як визнання їх протиправними жодним чином не сприятиме відновленню прав позивача. Тому, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення цієї вимоги.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджує висновок, викладений в оскаржуваному судовому рішенні, щодо обраного способу захисту та відновлення порушеного права ОСОБА_1 на отримання пенсії, спростовуючи доводи апеляційної скарги про необхідність зміни судового рішення.

Що стосується незгоди позивача із розподілом судових витрат за результатом розгляду адміністративного позову, суд зазначає наступне.

В ухвалі Луганського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року визначено, що в прохальній частині позову ОСОБА_1 заявлено чотири вимоги немайнового характеру, дві з яких є похідними, отже судовий збір визначено в розмірі 1536,80 грн. Сплату судового збору позивачу відстрочено.

Як вже було зазначено, адміністративний позов задоволено частково, у зв`язку із чим з обох сторін стягнуто до Державного бюджету України судовий збір у сумі 768,40 грн.

Доводи апеляційної скарги з цього приводу обґрунтовані тим, що суд першої інстанції задовольнив основну позовну вимогу зобов`язав пенсійний орган поновити виплату пенсії, а всі інші вимоги є похідними. Проте, компенсація громадянам втрати частини доходів за своєю правовою суттю та нормативним регулюванням є окремим видом виплат, несплата якої може бути предметом окремого судового оскарження.

Таким чином, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, що нею в адміністративному позові заявлено лише одну вимогу немайнового характеру, тому відсутні підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статями 139, 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року в справі № 360/1017/19 залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року в справі № 360/1017/19 залишити без змін.

Повне судове рішення складено та підписано 10 липня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 10 липня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. Г. Гаврищук

Судді А. А. Блохін

І. В. Сіваченко