Справа № 640/5052/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

09 липня 2019 року № 640/5052/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства оборони України
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

військова частина НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Міністерства оборони України (надалі - відповідач), адреса: 03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 (надалі третя особа), адреса: АДРЕСА_2 , в якій позивач просив суд:

- зобов`язати Міністерство оборони України негайно сплатити позивачу середню заробітну плату у розмірі 10000,00 грн у межах стягнення за один місяць;

- визнати бездіяльність Міністерства оборони України щодо несвоєчасного раху3нку з позивачем усіх обов`язкових виплат протиправними;

- зобов`язати Міністерство оборони України сплатити позивачу усі обов`язкові платежі у розмірі 40000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 04 лютого 2019 року він був звільнений з військової служби у запас.

Відповідно до витягу з наказу №30, як вказано у позовній заяві, позивачу у день звільнення не були виплачені грошова допомога за 2019 рік у розмірі 10000,00 грн, підйомна допомога у розмірі 10000,00 грн, заробітна плата за січень та лютий 2019 року у розмірі 20000,00 грн, що, за доводами позивача, свідчить про те, що станом на 22 березня 2019 року середній розмір його заробітної плати становить 10000,00 грн.

Крім того, у позовній заяві зазначено, що відповідач, порушуючи статтю 110 Кодексу Законів про працю України, не повідомляв позивачу дані про заробітну плату та не видав при звільненні довідку про середній розмір заробітної плати та військовий квиток, що унеможливлює позивача стати на військовий облік та стати на облік у Фонді зайнятості.

Позивач, як він вказує, у квітні 2018 року доповідав про надання військового квитка третій особі, але станом на 22 березня 2019 року він не отримав військового квитка та довідки про середній розмір заробітної плати, що, за доводами позивача, є порушенням його прав та у зв`язку з чим він просить зобов`язати відповідача виплатити середній розмір заробітної плати у сумі 10000,00 грн по аналогії права до 22 березня 2019 року.

У додаткових письмових поясненнях від 12 квітня 2019 року (Т.1, арк. 35) позивач зазначив, що довідка про грошове забезпечення від 07 березня 2019 року, яку він отримав 07 квітня 2019 року, є доказом того, що він звертався за її отриманням, проте, вказана довідка не відповідає первинним документам та є доказом того, що відповідач зловживає своїм процесуальним становищем, оскільки останнім в платіжних документах не вказується за який місяць нараховане та сплачене грошове забезпечення.

Також, як зазначено у додаткових поясненнях, відповідач не надає первинних платіжних документів, в платіжних документах не вказано за який місяць сплачене грошове забезпечення.

Крім того, позивач послався й на те, що він отримав грошове забезпечення востаннє у лютому 2019 року за грудень 2018 року, у лютому 2019 року проходив військову службу всього чотири днів, що, за доводами позивача, свідчить про те, що довідка про грошове забезпечення від 07 березня 2019 року не може бути належним доказом у справі.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що Міністерство оборони України не є належним відповідачем у справі, оскільки є центральним органом виконавчої влади та органом військового самоуправління у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Також, у відзиві на позовну заяву зазначено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04 лютого 2019 року №30 позивач проходив військову службу у військовому званні старший сержант на посаді навідник мотопіхотного відділення військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до вимог законодавства грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем проходження військової служби на підставі наказу командира військової частини про зарахування до списків особового складу на відповідну посаду, командир військової частини своїм наказом встановлює посадовий оклад військовослужбовцю, щомісячні премії та надбавки за вислугу років.

Стосовно виплати грошової допомоги за 2019 рік у розмірі 10000,00 грн представник відповідача зазначив, що не є зрозумілим яку саме допомогу позивач має на увазі, та, у випадку, якщо під нею останній розуміє грошову допомогу для оздоровлення за 2019 рік, то для визначення права позивача на неї необхідно встановити факт звернення останнього до командування військової частини з відповідним рапортом про виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2019 рік.

Стосовно виплати позивачу підйомної допомоги представник відповідача послався на те, що право на її виплату у військовослужбовця виникає з моменту звернення з рапортом до командування військової частини, де проходить військову службу військовослужбовець.

За твердженнями представника відповідача, позивач помиляється вважаючи, що це обов`язок військової частини здійснити виплату, в той час, коли це право військовослужбовця, яке може реалізуватися через рапорт військовослужбовця.

При цьому, представник відповідача також наголосив на тому, що дані виплати здійснюються військовою, де проходив військову службу позивач.

Також, у відзиві на позовну заяву зазначено, що позивач ніколи не проходив військову службу ані в апараті Міністерства оборони України, ані в структурних підрозділах Міністерства оборони України, контракт про проходження військової служби з Міністерством оборони України не складався, у списках особового складу структурних підрозділів Міністерства не знаходився, що, за доводами представника відповідача, дає підстави стверджувати, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі.

В той же час, у представник відповідача також вказує на те, що позивач звільнений з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №30 від 04 лютого 2019 року у запас за підпунктом «Й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати службу під час особливого періоду) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та 04 лютого 2019 року позивач виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Військова частина НОМЕР_1 , як зазначено у відзиві на позовну заяву, є окремою юридичною особою, має свою печатку, фінансові рахунки та командир військової частини наділений правом звільняти військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом.

Крім того, представник відповідача наголосив на тому, що відповідач не здійснював розрахунку з позивачем при його звільненні, а тому, за доводами представника відповідача, позовні вимоги про зобов`язання здійснити виплати та визнання бездіяльності відповідача є безпідставними.

Стосовно посилань позивача на Кодекс законів про працю України при обґрунтуванні позовних вимог, представник відповідача зазначив, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, а проходять військову службу. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців і членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям і членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Також, представник відповідача послався й на пропуск позивачем строків звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, мотивуючи це тим, що Кодексом адміністративного судочинства України передбачений місячний строк для звернення з відповідним позовом до суду, який в даному випадку розпочався з моменту ознайомлення позивача з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 лютого 2019 року №30 про звільнення (виключення зі списків особового складу частини). Того ж дня, як вказано у відзиві на позовну заяву, позивач подав рапорт до командування частини, яким повідомив, що справу та посаду здав, нарочно отримав припис та витяг з наказу, скарг, зауважень та пропозицій до командування військової частини НОМЕР_1 у позивача не було.

У зв`язку з викладеним, за доводами представника відповідача, строк звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою закінчився 02 березня 2019 року, в той час, коли позивач звернувся до суду 22 березня 2019 року.

На підставі викладеного представник відповідача просив залишити позовну заяву без розгляду, Міністерство оборони України визнати неналежним відповідачем у справі та у разі відмови у задоволенні клопотання відповідача, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи у письмових поясненнях на позовну заяву послався на те, що позивачем пропущено місячний строк звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, оскільки витяг з наказу про звільнення позивач отримав 04 лютого 2019 року, будь-яких скарг, зауважень та пропозицій під час свого звільнення до командира та командування військової частини НОМЕР_1 позивач не мав.

Також, представник третьої особи у письмових поясненнях зазначив, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується у поточному місяці за минулий, тобто, грошове забезпечення позивачу за січень 2019 року виплачено у лютому 2019 року в повному обсязі та грошове забезпечення за лютий 2019 року включно по день звільнення військовослужбовця зі служби також виплачено в повному обсязі.

У лютому 2019 року за січень 2019 року, як вказано у письмових поясненнях, позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у розмірі: оклад за військове звання 810/31*31=810,00 грн, посадовий оклад 2730/31*31=2730,00 грн, процентна надбавка за вислугу років 25%=885,00 грн, премія 130%=3549,00 грн, всього нараховано 10850,25 грн, прибутковий податок 1953,05 грн, компенсація прибуткового податку 1953,05 грн, утримано військовий збір в сумі 162,72 грн. Всього позивачу виплачено та зараховано на особистий картковий рахунок грошове забезпечення в сумі 10687,50 грн.

В лютому 2019 року за січень 2019 року позивачу також нараховано та виплачено індексацію в розмірі: індексація 71,08 грн, прибутковий податок 12,79 грн, компенсація прибуткового податку 12,79 грн, утримано військовий збір 1,07 грн, всього виплачено та зараховано на особистий картковий рахунок 70,07 грн.

В лютому 2019 року за лютий 2019 року позивачу нараховано та виплачено (по день виключення зі списків особового складу частини) грошове забезпечення в розмірі: оклад за військове звання 810/28*4=115,71 грн, посадовий оклад 2730/28-4=390,00 грн; процентна надбавка за вислугу років 25%=126,43 грн, надбавка за особливе проходження служби 410,89 грн, премія 130%=150,00 грн, усього нараховано 1550,03 грн, прибутковий податок 279,01 грн, компенсація прибуткового податку 279,01 грн, утримано військовий збір в сумі 20,22 грн, всього виплачено та зараховано позивачу на особистий картковий рахунок грошове забезпечення у розмірі 1529,81 грн.

Разом за січень та лютий 2019 року позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення в сумі 12471,36 грн.

Стосовно виплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення, представник третьої особи послався на те, що така виплата відбувається на підставі наказу командира військової частини, який видається на підставі рапорту військовослужбовця. Позивачу неодноразово нагадувалось про написання рапорту для виплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення, проте, такий рапорт позивач не подавав, обґрунтовуючи свою відмову тим, що бажає отримати її в судовому порядку.

Так само, як зазначено у письмових поясненнях третьої особи, позивач відмовлявся від написання рапорту й на отримання підйомної допомоги та опрацювання стройовою частиною військової частини НОМЕР_1 документів, які б підтверджували б факт переміщення військовослужбовця та нарахування фінансовою службою частини належних йому коштів, оскільки у позивача міг закінчитися термін права на виплату, згідно наказу Міністерства оборони України №370 від 09 грудня 2017 року.

04 лютого 2019 року позивачем подано рапорт про виплату підйомної допомоги, проте інших документів, що підтверджують факт переміщення колишнього військовослужбовця не надав, особова справа позивача відправлена до Шевченківського РВК у місті Києві, що, як зазначено у письмових поясненнях, унеможливлює збір та підготовку його документів.

Також, представник третьої особи наголосив на тому, що твердження позивача щодо невидачі йому довідки про середній розмір заробітної плати, що унеможливлює постановку останнього на облік у Фонді зайнятості, не відповідають дійсності, оскільки така довідка була виготовлена після проведення розрахунку при звільненні, але у військової частини були відсутні будь-які контакти з позивачем, що унеможливило своєчасно направлення цієї довідки позивачу, після встановлення даних контактних даних, довідка була вислана на його поштову адресу.

З урахуванням вищевикладеного, представник третьої особи просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Не погоджуючись з доводами, викладеними представником відповідача у відзиві на позовну заяву та представником третьої особи у письмових поясненнях на позовну заяву, позивач у відповіді на відзив послався на те, що він не відноситься до «публічних службовців» та знаходиться у розпорядженні відповідача як військовослужбовець запасу.

Крім того, позивач наголосив на тому, що Міністерство оборони України є належним відповідачем у даній адміністративній справі, оскільки Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього обов`язків бере участь у формуванні оборонного бюджету, звітує в установленому порядку перед Кабінетом Міністрів України про використання виділених коштів.

Також, у відповіді позивач зазначив, що відповідно до змісту відповіді від 29 січня 2018 року та відзиву відповідача та третьої особи, грошове забезпечення військовослужбовців нараховується та виплачується в поточному місці за минулий до 20 числа щомісяця, тобто, за доводами позивача, відповідач визнав, що 50 днів не виплачує грошове забезпечення військовослужбовцям в порушення статті 115 Кодексу законів про працю України, тому, як зазначено у відповіді позивача, відповідач ніколи не вказує у платіжних документах, за який місяць нарахована та виплачена заробітна плата і не надає військовослужбовцям довідки про нарахування зарплатні, у зв`язку з чим позивачем надано суду витяг з «Приват24» про зарахування зарплати від 28 лютого 2019 року.

Більш того, позивач зазначив, що відповідач в порушення статей 47 та 115 Кодексу законів про працю України станом на 28 лютого 2019 року розрахувався з позивачем лише за 15 днів листопада та за 15 днів грудня 2018 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наданої суду копії витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 лютого 2019 року №30 (Т.1, арк. 10) старшого сержанта ОСОБА_1 , навідника 1 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04 лютого 2019 року №16-РС у запас за підпунктом «Й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виключено зі списків особового складу військової частини, із усіх видів забезпечення, є таким, що вибув з району проведення табірного збору на території Вінницької області (місто Гайсин) та таким, що здав справи та посаду, а також направлено для зарахування на військовий облік до Шевченківського районного військового комісаріату у місті Київ.

Крім того, з вказаного витягу з наказу вбачається, що наказано виплатити позивачу премію за період з 01 лютого 2019 року по 04 лютого 2019 року, також зазначено, що щорічна основна відпустка за 2019 рік не використана, грошова допомога на оздоровлення не отримана, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 за 2019 рік не виплачена.

Як вбачається з наданої суду копії рапорту ОСОБА_1 від 04 лютого 2019 року, останнім доповів, що справи та посаду здав, на руки отримав припис та витяг з наказу. Особову справу, відповідно до рапорту, позивач просив направити до Шевченківського районного військового комісаріату та зобов`язався стати на військовий облік. Також у вказаному рапорті позивач зазначив й про те, що скарг, зауважень та пропозицій до командира та командування військової частини НОМЕР_1 він не має (Т.1, арк. 65).

З наданих суду копій довідок про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виданої ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 №741/143 від 07 березня 2019 року та №385 від 16 квітня 2019 року вбачається, що позивачу у січні 2019 року нараховано грошове забезпечення у розмірі 9406,52 грн та у лютому 12471,36 грн, на які нараховано 22% єдиного внеску. При цьому у вказаній довідці також зазначено, що одноразова грошова допомога у разі звільнення відповідно до Закону України не виплачена (Т.1, арк. 36,66).

Згідно наданих суду копій зведених відомостей сум для зарахування на картрахунки за 12, 19 та 28 лютого 2019 року позивачу на його рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Приватбанк» перераховано з призначенням платежу «грошове забезпечення» військовою частиною НОМЕР_1 грошові суми у розмірі 10687,50 грн, 70,01 грн та 1526,78 грн відповідно (Т.1, арк. 69-74,75-80,81).

Вважаючи, що відповідачем не в повному обсязі проведено розрахунок при звільненні, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі Закон України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ).

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ передбачено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

У відповідності до абзацу 1 частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацами 1, 2 частини 4 статті 9 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (надалі Порядок №260).

Так, у відповідності до пункту 8 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Абзацом 3 пункту 8 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі - командир).

Тобто, враховуючи положення пункту 8 розділу І Порядку №260, а також з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що грошове забезпечення позивачу виплачувалось саме військовою частиною НОМЕР_1 на підставі наказу командира цієї військової частини, а не Міністерством оборони України, або структурним підрозділом останнього.

Крім того, позивачем у позовній заяві не конкретизовано, яку саме грошову допомогу він просить стягнути з відповідача, але враховуючи наявні в матеріалах справи документи, зокрема, копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 лютого 2019 року №30, в якому зазначено, що позивач не отримував грошову допомогу на оздоровлення та що ним не використана щорічна основна відпустка за 2019 рік, суд приходить до висновку, що позивач просить стягнути з відповідача саме грошову допомогу на оздоровлення у розмірі 10000,00 грн, у зв`язку з чим суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 3 статті 15 Закону України Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Згідно з пунктом 2 розділу ХХІІІ Порядку №260 грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям у разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості, або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулі роки), або без вибуття у відпустку (за їх рапортом протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.

Тобто, виплата одноразової грошової допомоги на оздоровлення також здійснюється на підставі наказу командира військової частини, в якій позивач проходив службу, а не Міністерством оборони України.

Більш того, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, з метою упорядкування виплати підйомної допомоги військовослужбовцям Збройних Сил України наказом Міністерства оборони України від 05 лютого 2018 року №45, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2018 року за № 247/31699, затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги.

Абзацом 1 пункту 3 цього Порядку передбачено, що виплата військовослужбовцям підйомної допомоги та добових здійснюється за новим місцем військової служби (місцем навчання) відповідно до наказу командира (начальника) військової частини (військового навчального закладу) із зазначенням нарахованої суми виплат.

Тобто, вказані виплати здійснюються також на підставі наказу командира військової частини, а не Міністерством оборони України.

При цьому, суд також вважає за необхідне зазначити, що матеріалами справи не підтверджується, що позивач проходив військову службу у Міністерстві оборони України, або у його структурних підрозділах, також в матеріалах справи відсутні докази укладення контракту про проходження військової служби між позивачем та Міністерством оборони України або наявність відомостей про позивача у списках особового складу структурних підрозділів Міністерства оборони України.

Так, згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06 грудня 1991 року №1934-XII Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Абзацами 1 та 2 пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 730) передбачено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

У відповідності до підпункту 106 та пункту 4 цього Положення Міноборони відповідно до покладених на нього завдань реєструє військові частини як суб`єкти господарської діяльності.

Згідно з підпунктом 6 пункту 5 Положення про Міністерство оборони України Міноборони з метою організації своєї діяльності забезпечує функціонування системи управління охороною праці в Міноборони, Збройних Силах та Держспецтрансслужбі, координує та здійснює контроль за такою роботою в органах військового управління, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, військових ліцеях, установах і організаціях Збройних Сил та Держспецтрансслужби, а також на підприємствах, які належать до сфери управління Міноборони.

Аналіз наведених норм діючого законодавства України та встановлених обставин дозволяє дійти висновку про те, що оскільки позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка є самостійним суб`єктом господарської діяльності, де отримував грошове забезпечення у період проходження військової служби, звільнений з неї наказом командира військової частини НОМЕР_1 , позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, зокрема, щодо повного розрахунку з позивачем при звільненні мають бути пред`явлені саме до військової частини НОМЕР_1 , а не до Міністерства оборони України, з яким позивач, як вбачається з матеріалів справи, не перебував у будь-яких відносинах.

Проте, у відповідності до частини 3 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Так, у своїй відповіді на відзив відповідача позивач заперечував проти тверджень представника Міністерства оборони України, що за вказаним позовом має відповідати військова частина НОМЕР_1 , в якій позивач проходив військову службу та наполягав на тому, що позовні вимоги пред`явлені саме до Міністерства оборони України, а тому просив їх задовольнити в тій редакції, яка була ним викладена у прохальній частині позовної заяви.

Таким чином, у суду були відсутні правові підстави для вирішення питання щодо заміни неналежного відповідача належним, зокрема, Міністерства оборони України на військову частину НОМЕР_1 .

При цьому, частиною 4 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Суд звертає увагу, що вказана норма встановлює право суду, а не його обов`язок щодо залучення іншої особи у якості другого відповідача, а тому, враховуючи той факт, що позивач наполягав на пред`явлені позовних вимог саме до Міністерства оборони України, а також з урахуванням того, що суд, відповідно до положень статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справи в межах позовних вимог, суд дійшов висновку про недоцільність залучення військової частини НОМЕР_1 до участі у справі у якості другого відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що розгляду в даній адміністративній справі підлягають позовні вимоги, пред`явлені до Міністерства оборони України, які, з урахуванням норм діючого законодавства та встановлених судом обставин не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено, що саме Міністерством оборони України були порушені права, свободи та інтереси позивача.

Між тим, суд вважає за необхідне зазначити й те, що посилання відповідача та третьої особи на пропуск позивачем місячного строку звернення до адміністративного суду з вказаною позовною заявою, у зв`язку з тим, що правовідносини в даному спорі виникли з приводу звільнення позивача з публічної служби є безпідставними та необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що правовідносини виникли саме з приводу непроведення з позивачем повного розрахунку при звільненні, а не з приводу його звільнення з військової служби.

При цьому, суд наголошує, що принцип рівності прав і можливостей та заборона дискримінації у сфері праці закріплені у частині 1статті 21 та у статті 24 Конституції України, статті 21 та 22 Кодексі законів про працю України.

Дискримінацію можна визначити, перш за все, як порушення принципу рівності.

Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено строків звернення з вимогами про стягнення грошового забезпечення та відповідальність військової частини за невиплату або несвоєчасну виплату військовослужбовцю всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116, 117 та 233 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, як таких, що пред`явлені не до тієї особи.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова