Справа № 640/22070/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Леськов В.П.,

від відповідача (апелянта): Гриб Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокурора Київської області Киричука Максима Юрійовича про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до прокурора Київської області Киричука Максима Юрійовича в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні йому - заступнику керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури Київської області відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді з 21 грудня 2018 року по 19 червня 2019 року;

- зобов`язати відповідача видати наказ про надання йому - заступнику керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді з 21 грудня 2018 року по 19 червня 2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 березня 2019 позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність прокурора Київської області Киричука М.Ю., яка полягає у ненаданні заступнику керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді з 21 грудня 2018 року по 19 червня 2019 року;

- зобов`язано прокурора Київської області Киричука М.Ю. внести зміни до наказу від 05 березня 2019 року № 283вн в частині визначення дати надання відпустки відповідно до заяви позивача від 21 грудня 2018 року, а саме з 21 грудня 2018 року;

- зобов`язано прокурора Київської області Киричука М.Ю. привести наказ від 05.03.2019 року №283вн у відповідність до вимог типової форми №ГІ-3, передбачених наказом Державного комітету статистики України від 15.12.2008 року №489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці", зокрема, в частині зазначення посади позивача - заступник керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

- в іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, відповідно до змісту якої просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального і порушено норми процесуального права, що відповідно до ст. 317 КАС України є підставами для його скасування з ухваленням нового рішення в цій частині - про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Зокрема, відповідач стверджує, що бездіяльності щодо ненадання ОСОБА_1 відпустки за його заявою прокурором допущено не було, оскільки після надходження відповідних документів позивача, прокуратурою здійснювалась перевірка достовірності даних, вказаних у цих документах. Надалі, у зв`язку з внесенням змін до штатного розпису прокуратури Київської області та скороченням посади, яку обіймав ОСОБА_1 , останньому було надано роз`яснення, що питання відносно його відпустки буде вирішено одразу після врегулювання питання відносно його посади в органах прокуратури. При цьому, зауважив, що після вирішення зазначених питань, а саме 05 березня 2019 року позивачу було надано відпустку відповідно до йог о заяви та на зазначений у заяві строк.

З огляду вказані обставини, відповідач зазначає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та дійшов помилкових висновків під час вирішення даного спору, а саме про те що:

- позивачу було відмовлено у наданні відпустки. Відповідач стверджує, що такого рішення прокурором не приймалось;

- питання правомірності скорочення і подальшого звільнення ОСОБА_1 вже було предметом розгляду уповноваженого органу. Відповідач вказує, що Радою прокурорів України вирішувалось питання щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади відповідно до п. З ст. 41 ЗУ «Про прокуратуру» внаслідок неналежного виконання останнім своїх службових обов`язків;

- у Києво - Святошинській місцевій прокуратурі були наявні дві посади заступника керівника. Такий висновок суду, на переконання відповідача, не відповідає дійсності та повністю спростовується наявними у справі доказами.

Разом з цим, апелянт вважає, що суд при вирішенні даної справи безпідставно вийшов за межі позовних вимог та надав оцінку правовідносинам, які не становлять предмет даного спору.

З огляду на зазначене, відповідач стверджує, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, а тому підлягає скасуванню.

Позивачем, у свою чергу, подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній зазначає, що з доводами апеляційної скарги не погоджується та вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що особа має право на передбачену законом відпустку протягом всього часу перебування у трудових відносинах з організацією, а тому ухилення відповідача від надання йому відпустки з 21 грудня 2018 року вірно визнано судом протиправним. Разом з цим, позивач зауважує, що відповідно до правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 03 квітня 2012 року, ухилення керівника державної організації від негайного розгляду заяви працівника про надання відпустки по догляду за дитиною навіть після попередження державного службовця про його звільнення у зв`язку із скороченням посади є неправомірним.

Таким чином, позивач вважає, що посилання апелянта про необхідність перевірки достовірності даних у поданих ним разом з заявою документах с безпідставним, гак само як і посилання апелянта на скорочення посади, яку він обіймав, оскільки відповідач не мав жодних підстав для неприйняття відповідного рішення після надходження його заяви про надання відпустки.

Крім того, позивач також вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вийшов за межі позовних вимог, оскільки не зазначення відповідачем його посади у наказі про відпустку від 05 березня 2019 року № 283-вн не призведе до ефективного поновлення його порушених прав.

Таким чином, позивач стверджує, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування - відсутні.

У судовому засіданні учасники судового процесу підтримали доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі га відзиві - відповідно.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції наказом № 291-к від 30 жовтня 2017 позивача було призначено на посаду заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з 31 жовтня 2017 року (а.с. 10)

13 листопада 2018 року Генеральним прокурором України було прийнято наказ № 135ш про скорочення у штатному розписі прокуратури Київської області, зокрема посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури у кількості (1). із зарахуванням її до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати (а.с. 29).

Листом від 14 листопада 2018 року № 11-1632 вих18 прокуратурою Київської області позивача було повідомлено про скорочення посади заступника керівника Києво- Святошинської місцевої прокуратури на підставі наказу Генерального прокурора України від 13 листопада 2018 року № 135ш (а.с. 30-32).

У зв`язку з прийняттям вказаного наказу. 26 листопада 2018 року відповідачем було винесено позивачу попередження про вивільнення (а.с. 91-93).

Разом з тим. з матеріалів справи, а саме свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач є батьком дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. -15)

19 грудня 2018 року Національною дитячою спеціалізованою лікарнею "Охматдит" позивачу було видано довідку № 266 про потребу дитини ОСОБА_2 .. ІНФОРМАЦІЯ_2 (дитини-інваліда) у домашньому догляді у період з 20 грудня 2019 року по 19 червня 2019 року (а.с. 13).

З огляду на зазначені обставини. 21 грудня 2018 року уповноваженим представником позивача - адвокатом Леськовим В.П. було подано до прокурора Київської області Киричука М.Ю. (вх.21.12.2018 року №2157) адвокатський запит з проханням розглянути заяву ОСОБА_1 про надання йому відпустки без збереження заробітної плати як батькові, дитина якого потребує домашнього догляду (а.с.11-12). До адвокатського запиту долучено оригінал відповідної заяви ОСОБА_1 від 21 грудня 2018 року, оригінал довідки від 19 грудня 2018 року № 266 НДСЛ ''Охматдит", завірену копію свідоцтва про народження дитини та довідку від 20.12.2018 року № 07-41/120 про те. що дружина позивача з 17 січня 2014 року приступила до виконання службових обов`язків на посадах секретаря судового засідання та помічника судді послідовно, згідно з наказом "Про припинення відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_3 " від 17.01.2014 року №34-К.

Розглянувши вказаний адвокатський запит та додані до нього документи, відповідач листом від 29 грудня 2018 року №11-1763вих18 повторно повідомив позивачу, що наказом Генерального прокурора України від 13 листопада 2018 року № 135 посаду яку він ( ОСОБА_1 ) обіймав було скорочено, про що йому направлялось 26 листопада 2018 року попередження та пропонувалось обійняти одну з вакантних посад в органах прокуратури Київської області.

Проте, оскільки станом на 28 грудня 2018 року ним не подано відповідної заяви, його заява про надання відпустки без збереження заробітної плати як батькові, дитина якого потребує домашнього догляду буде розглянута після його призначення на посаду в органах прокуратури Київської області на одну із запропонованих йому посад (а.с. 43).

Вважаючи таку відповідь протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав до суду з даним позовом.

Разом з тим, судом встановлено, що у ході розгляду справи, а саме 05 березня 2019 року відповідачем було видано наказ № 283вн про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді у період з 05 березня 2019 року по 19 червня 2019 року (а.с. 79).

Проте, позивач вважаючи, що прийняття відповідачем вказаного наказу не призвело до відновлення його порушених прав у повному обсязі, наполягав на вирішенні даного спору по суті заявлених ним позовних вимог. При цьому, у ході розгляду справи звертав увагу суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ видано на період з 05 березня 2019 року, а не з 20 грудня 2018 року, як вказувалось ним у заяві, та крім того, цей наказ не містить відомостей щодо посади, яку він обіймав. Водночас, заяви про уточнення або зміни позовних вимог ОСОБА_1 до суду не подавалось.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що законні підстави не розглядати заяву та документи позивача або не надавати йому відпустку на момент його звернення з відповідною заявою у відповідача були відсутні, що в свою чергу свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Крім того, суд першої інстанції у ході розгляду справи дійшов висновку, що позивач мав право на оформлення відпустки з моменту подання цієї заяви від 21.12.2018 року, а тому вказані відповідачем підстави для не прийняття наказу з відповідної дати є безпідставними. За наведених обставин, Окружний адміністративний суд вирішив, що ефективним способом захисту прав позивача, буде зобов`язання відповідача внести зміни до наказу від 05.03.2019 року № 283вн в частині визначення дати надання відпустки відповідно до заяви позивача, а саме з 21.12.2018 року.

Разом з цим та враховуючи, що у ході розгляду справи судом було також встановлено невідповідність наказу від 05.03.2019 року №283вн типовій формі в частині не зазначення посади ОСОБА_1 .. суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача привести цей наказ у відповідність до вимог типової форми.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до приписів Закону України 14.10.2014 № 1697-УІІ "Про прокуратуру" (далі - Закон №1697) прокурору надаються додаткові та інші відпустки, передбачені законом (ст. 82).

Разом з тим, у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, підлягає застосуванню норми трудового законодавства, які містяться у Кодексі законів про працю України від 10.12.1971 року № 322-УІ1І (далі - КЗпГІ України).

Так, положеннями ст. 179 КЗпГІ України передбачено, що у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надасться відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Вказана відпустка може бути використаною повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

Згідно з приписами ст. 181 КЗпП України відпустка без збереження заробітної плати (зокрема, у випадку передбаченому ч. 6 ст. 179 КЗпП України) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Умови, тривалість і порядок надання працівникам відпусток для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей врегульовано, зокрема, Законом України від 15.11.1996 року №504/96-ВР "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96).

Відповідно до положень п. З ст. 25 Закону №504/96 відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку: матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Аналогічна правова позиція викладена і в листі Міністерства соціальної політики України від 01.09.2011 року №252/13/133-1 1. у якому роз`яснено, що відповідно до частин шостої та сьомої статті 179 КЗпП України та пункту 3 частини першої статті 25 Закону України '"Про відпустки", у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці або іншим особам (батьку дитини, бабусі, діду чи іншим родичам, які фактично доглядають за дитиною) в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Отже, з наведеного вбачається, що батько дитини, якій понад три роки та яка відповідно до медичного висновку потребує домашнього догляду, має право на відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, зазначеною у відповідному висновку медичного закладу, але не більше, ніж до досягнення дитиною шестирічного віку. Підставою для надання такої відпустки є заява працівника та медичний висновок про потребу у домашньому догляді за дитиною.

У листі Державної служби України з питань праці від 11.12.2017 № 5605/4/4.7-ЗВ-17 про умови надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку роз`яснено, що для отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення шестирічного віку необхідно подати такі документи: заяву на ім`я роботодавця чи уповноваженої особи; довідку за формою № 080-1/о; свідоцтво про народження дитини.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21 грудня 2018 року позивач звернувся до прокуратури Київської області із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати, у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді з 21 грудня 2018 року по 19 червня 2019 року. На підтвердження відповідних обставин, позивачем було долучено довідку Національної дитячої спеціалізованої лікарні "Охматдит" від 19.12.2018 року № 266 форми №080-1/0 та копію свідоцтва про народження від 18.10.2013 року серії НОМЕР_1 .

Отже, як правильно зазначив суд "першої інстанції та не заперечується апелянтом, позивачем було дотримано вимог законодавства щодо отримання відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді.

Разом з тим. висновок суду першої інстанції про те. що законних підстав не розглядати або не надавати зазначеної відпустки позивачу станом на 21 грудня 2018 року у відповідача не було, що свідчить про протиправну бездіяльність останнього, колегія суддів вважає помилковим з огляду на наступне.

Під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння), яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового акта віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

При цьому, для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

У свою чергу, як було встановлено судом, відповідачем було розглянуто документи та заяву позивача та листом від 29 грудня 2018 року №11-1763вих18 повідомлено останнього, що його заява про надання відпустки без збереження заробітної плати як батькові, дитина якого потребує домашнього догляду буде розглянута після його призначення на посаду в органах прокуратури Київської області на одну із запропонованих йому посад.

При цьому, враховуючи, що правомірність наданої позивачу у листі від 29 грудня 2018 року №11-1763вих 18 відповіді не є предметом даного спору, колегія суддів не надає правової оцінки вказаним у ній доводам.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції, що позивачу було протиправно відмовлено у розгляді його заяви.

Натомість, колегія суддів зауважує, що нормами чинного законодавства передбачено обов`язок роботодавця надати державному службовцю відпустку без збереження заробітної плати, якщо його дитина не досягла шестирічного віку та потребує домашнього догляду на підставі медичного висновку, у межах установленого в цьому висновку періоду.

Судом встановлено, що 05 березня 2019 року відповідачем було видано наказ № 283вн про надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді у період з 05 березня 2019 року по 19 червня 2019 року.

Тобто, з наведеного вбачається, що відповідачем було дотримано вимог чинного законодавства та надано позивачу відповідну відпустку в межах строку зазначеного у медичному висновку.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що з моменту звернення позивача з заявою про надання йому відпустки, відповідачем вживались певні дії з метою вирішення відповідно гопитання позивача, зокрема, позивачу неодноразово повідомлялось про необхідність надання ним заяви про обрання однієї із запропонованих йому вакантних посад, яку він бажає зайняти, оскільки посада яку він обіймав була скорочена наказом Генерального прокурора України від 13 листопада 2019 року.

Крім того, як стверджує відповідач та не заперечувалось позивачем, з метою перевірки обґрунтованості видачі довідки Національної дитячої спеціалізованої лікарні "Охматдит" від 19.12.2018 року № 266 форми № 080-1/0 та достовірності зазначених у ній даних прокуратурою було направлено відповідний запит до зазначеної медичної установи. Відповідь на вказаний запит, якою було підтверджено достовірність вказаних у довідці даних надійшла на адресу прокуратури 14 лютого 2019 року. При цьому, колегія суддів зазначає, що нормами чинного законодавства заборони роботодавцю перевіряти достовірність поданих працівником для надання відповідної відпустки документів - не встановлено.

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачу відпустки без збереження заробітної плати у зв`язку з потребою дитини у домашньому догляді з 21.12.2018 року по 19.06.2019 року.

Щодо посилання позивача та суду першої інстанції на те, що в ухвалі від 03 квітня 2012 року у справі №К/9991/17926/11 Вищий адміністративний суд України зазначив, що ухилення керівника державної організації від негайного розгляду заяви працівника про надання відпустки по догляду за дитиною навіть після попередження державного службовця про його звільнення у зв`язку зі скороченням посади є неправомірним, то суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідний висновок Вищого адміністративного суду України має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для врахування судами попередніх інстанцій. Крім того, у вказаній справі судом вирішувались відмінні від даної справи правовідносини та при цьому, висновків суду щодо саме негайного розгляду заяви працівника про надання відпустки у цьому рішенні не міститься. Зокрема, у цьому рішенні Вищій адміністративний суд вказує лише про те, що відмова державного службовця у наданні додаткової відпустки по догляду за дитиною з підстав попередження такого працівника про звільнення через скорочення посади, яку він обіймав - не допускається.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині та відповідно помилковість висновків суду першої інстанції у цій частині.

Щодо висновків суду першої інстанції про те, що ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 буде зобов`язання відповідача внести зміни до наказу від 05.03.2019 року № 283вн в частині визначення дати надання відпустки позивача з 21 грудня 2018 року, а також зобов`язання відповідача привести цей у відповідність до вимог типової форми, колегія суддів зазначає про таке.

Положеннями ст. 2 та 5 КАС України передбачено, що захист прав, свобод та інтересів особи має бути ефективним.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, згідно з вказаними нормами права, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

При цьому, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Колегія суддів також зауважує, що в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, з аналізу наведених норм КАС України слідує, що особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд, про що останнім вказано, зокрема у постанові від 12 лютого 2019 року по справі 826/7806/17.

В той же час, позивачем не доведено, а судом апеляційної інстанції не встановлено протиправної бездіяльності відповідача, яка б порушувала законні права та інтереси позивача.

У свою чергу, правомірність наказу відповідача від 05.03.2019 року № 283вн не є предметом даного спору, а також відповідність його вимогам законодавства не є предметом даного спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Проте, колегія суддів зазначає, що у межах даного спору, задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача внести зміни до наказу від 05.03.2019 року № 283вн щодо дати надання відпустки позивача з 21 грудня 2018 року, а також зобов`язання відповідача привести цей наказ у відповідність до вимог типової форми, до змін у правовому становищі позивача не призведе, у зв`язку з відсутністю існування на даному етапі у позивача порушених прав.

Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що станом на момент винесення даного рішення термін відпустки позивача вже сплинув та разом з цим, жодних доводів відносно того яке порушене право позивача суд має захистити у зазначений спосіб та до яких змін у його правовому становищі на даний час призведе вчинення відповідачем відповідних дій, позивачем під час апеляційного розгляду справи не наведено.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача вчинити такі дії та помилковість відповідних висновків суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог з метою належного захисту порушенних прав позивача, оскільки позивачем не доведено порушення його прав, а також не зазначено, до яких змін у його правовому становищі призведе вчинення відповідачем цих дій.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апелянта заслуговують уваги, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції.

Натомість, судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріальною права, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а викладені у рішенні висновки - не відповідають обставинам справи, що є підставами для скасування такого рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328-329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до прокурора Київської області Киричука Максима Юрійовича про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити дії, відмовити повністю.

Постанова набирає законної сніп з моменту її прийняття та мож е бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

Н.М. Літвіна