Справа № 540/2317/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2019 р.м. ОдесаСправа № 540/2317/18

Головуючий в І інстанції: Хом`якова В.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 25.02.2019 р. м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Колеснікова-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання поновити виплату пенсійного забезпечення, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якій просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене в рішенні № 1 від 08.02.2018 року, та визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення її пенсії протиправною; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонської області вчинити певні дії - провести поновлення та виплату пенсії за віком позивача з 01 серпня 2012 року - в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням її індексації та компенсації втрати частини доходу.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 1 від 08.02.2018 року про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонської області провести поновлення та нарахування пенсії за віком ОСОБА_1 з 31.01.2018 року. Відмовлено в решті позовних вимог.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року у частині строку, з якого має бути поновлена виплата пенсії позивачу, та зобов`язати відповідача провести поновлення і нарахування пенсії за віком позивачу з 01.08.2012 року в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача у повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується закордонним паспортом серії НОМЕР_1 , термін дії паспорта продовжено до 04.03.2022 року.

Згідно наявної в матеріалах справи копії пенсійного посвідчення позивача, з 01.01.2002 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком.

З 09.07.2004 року позивач була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

З вересня 2013 року позивачу було припинено виплату пенсії.

31 січня 2018 року представник позивача, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності, звернувся особисто безпосередньо до відповідача із особистою заявою позивача про поновлення виплати пенсії, що підтверджується розпискою-повідомленням до заяви № 1256 від 31.01.2018 року.

За результатом розгляду поданої заяви, відповідачем було прийнято рішення від 08.02.2018 року № 1, яким було відмовлено позивачу в поновленні виплати пенсії, посилаючись на недотримання вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, а також Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 року № 2503-ХІІ.

Про прийняття вказаного рішення було повідомлено представника позивача листом ГУ ПФУ в Херсонській області від 03.05.2018 року.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або наявністю відмітки про реєстрацію місця проживання в Україні. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 1 від 08.02.2018 року про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з цим, з урахуванням часу звернення позивача до пенсійного органу із заявою про поновлення пенсії (31.01.2018), з урахуванням отримання 08.06.2018 року рішення про відмову в поновленні пенсії № 1 від 08.02.2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги за період з 01 серпня 2012 року по 30 січня 2018 року включно підлягають залишенню без розгляду.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії не підлягають задоволенню, як такі, що заявлені передчасно, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Крім того, вирішуючи справу, суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на статтю 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, частиною другою якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася. Суд першої інстанції вказав на те, що дана вимога позивача також є передчасною, оскільки вказана виплата є компенсацією за порушення встановлених строків виплати нарахованої пенсії, а не нарахованої в майбутньому.

Вирішуючи справу в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, в редакції до 07.10.2009 року, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону від 09.07.2003 року № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, наведеними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з 07.10.2009 року у відповідача відсутні правові підстави для не виплати пенсії позивачу у зв`язку із її виїздом за кордон.

Висновок відповідача щодо відсутності у позивача права на поновлення виплати пенсії у зв`язку з тим, що позивач фактично постійно проживає за межами України в державі Ізраїль, реєстрація місця проживання на території України відсутня, угоди між Україною та державною Ізраїль про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїль - не укладено, та відсутній механізм виплати пенсій пенсіонерам, які проживають в країнах, з якими не укладено договору про пенсійне забезпечення, прямо суперечить наведеному рішенню Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким констатовано, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на поновлення виплати пенсії, а рішення відповідача про відмову в поновленні позивачу пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача, оскільки за результатами розгляду поданої позивачем заяви про поновлення виплати позивачу пенсії відповідачем було прийнято рішення про відмову у поновленні пенсії, а тому належним способом захисту прав позивача є саме скасування цього рішення.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача у вказаній частині підлягають задоволенню з 31.01.2018 року, а в іншій частині вимог, а саме за період з 01.08.2012 року по 30.01.2018 року заявлений позов підлягає залишенню без розгляду, з огляду на викладене.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Предметом розгляду даної справи є питання поновлення виплати позивачу пенсії, виплата якої була припинена з вересня 2013 року.

При цьому, до наведеної дати позивач отримувала пенсію та відповідно з моменту припинення їй виплати пенсії (з вересня 2013 року) вона була обізнана про порушення її прав.

Водночас, з даним позовом позивач звернулась засобами поштового зв`язку 09.11.2018 року, тобто, з пропуском строку, встановленого ст. 122 КАС України, близько п`яти років.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Позивачем не наводиться та зі змісту матеріалів справи не вбачається будь-яких причин, які б об`єктивно та непереборно перешкоджали їй своєчасно звернутись до суду.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, адміністративний позов має бути вирішений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України, в іншій частині заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.

Посилання позивача на вимоги ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно якої нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наведені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не поширюються на спірні правовідносини.

Висновок колегії суддів щодо необхідності розгляду вказаної категорії справ із застуванням положень КАС України щодо строків звернення до суду та їх наслідків цілком відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені в постановах від 08 грудня 2015 року (справа № 645/2730/15-а) та від 08 червня 2016 року (справа № 505/2135/14-а), а також Верховного Суду, викладених, зокрема, в постановах від 27 лютого 2018 року по справі № 523/5348/17, від 20 березня 2018 року по справі № 573/1759/17, від 18 липня 2018 року по справі № 263/3644/17, від 03 квітня 2019 року по справі № 266/804/15-а.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції та висновки Верховного Суду України, Верховного Суду повністю спростовують доводи апелянта у вказаній частині.

Також, колегія суддів наголошує, що рішення ЄСПЛ від 07.11.2013 року «Пічкур проти України», на яке посилається апелянт в поданій апеляційній скарзі, навпаки підтверджує позицію суду апеляційної інстанції щодо застосування строків звернення до суду із заявленим позовом.

Так, у наведеному рішенні Європейським судом при розгляді справи враховується коли особа дізналась про порушення своїх прав, з якого моменту мала права на їх відновлення.

З матеріалів справи вбачається, що виплату позивачу пенсії у зв`язку із виїздом за кордон було припинено з вересня 2013 року.

Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 року «Пічкур проти України» саме з цього моменту відповідні положення національного законодавства почали негативно впливати на нього особисто і з цього часу він міг вимагати визнання свого статусу потерпілого від порушення його прав, гарантованих Конвенцією.

Посилання позивача на те, що про порушення своїх прав позивач дізналась лише з рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 08.02.2018 року № 1 про відмову в поновленні виплати пенсії, яке було отримано позивачем 08.06.2018 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пенсія є щомісячним платежем, а тому, відповідно з моменту припинення виплати позивачу пенсії (вересень 2013 року) останній було відомо про порушення її прав на отримання пенсії у зв`язку із виїздом за кордон.

Проте, позивач звернулась до суду з даним позовом лише 09.11.2018 року, тобто, зі сплином близько п`яти років від наведеної дати, при цьому, не зазначаючи будь-яких поважних причин для пропуску такого строку звернення із заявленим позовом, а тому підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що, враховуючи, що позивач отримала рішення про відмову у поновленні їй виплати пенсії від 08.02.2018 року № 1 - 08.06.2018 року, при цьому, із заявою про поновлення виплати пенсії позивач звернулась 31.01.2018 року, відповідно позивачем дотримано строк звернення із заявленим позовом за період з 31.01.2018 року.

В свою чергу, адміністративний позов ОСОБА_1 за період з 01.08.2012 року по 30.01.2018 року заявлений поза межами строку звернення до суду та позивачем не доведено наявність будь-яких поважних причин пропуску строку звернення до суду із цими вимогами.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що заявлений адміністративний позов в частині вимог за період з 01.08.2012 року по 30.01.2018 року підлягає залишенню без розгляду.

Разом з цим, доходячи обґрунтованого висновку про наявність підстав для залишення без розгляду заявленого позову за період з 01.08.2012 року по 30.01.2018 року та зазначивши про це в мотивувальній частині рішення, суд першої інстанції помилково не відобразив такий висновок у резолютивній частині рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі ст. 317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає зміні із доповненням його резолютивної частини висновком про залишення заявленого позову без розгляду за період з 01.08.2012 року по 30.01.2018 року.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити їй виплату пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Так, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначаються правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно змісту статті 1 вказаного Закону визначається, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Абзацом 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Таким чином, обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що вказана у постанові від 11 липня 2018 року по справі за № 487/6923/16-а.

У спірних правовідносинах відповідачем взагалі не вирішено питання про поновлення виплати позивачу пенсії, не здійснено нарахування такої пенсії, а так само відповідач не відмовляв позивачу у компенсації втрати частини доходу, індексації.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем не вирішено питання про поновлення виплати пенсії позивачу, не здійснено нарахування пенсії позивачу, не визначено її розмір, а так само відповідач не відмовляв позивачу у виплаті компенсації втрати частини доходу, проведення індексації пенсії та відповідач не приймав будь-яких рішень з цих питань, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а відповідач зобов`язанню провести поновлення та нарахування пенсії за віком ОСОБА_1 з 31.01.2018 року.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із доповненням його резолютивної частини висновком про залишення заявленого позову за період з 01.08.2012 року по 30.01.2018 року без розгляду, а в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Одночасно колегія суддів вважає можливим зазначити, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні частини 6 статті 12 КАС України.

Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 229, 240, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом наступного змісту:

«Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання поновити виплату пенсійного забезпечення за період з 01.08.2012 року по 30.01.2018 року - залишити без розгляду.».

В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 08.07.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька