Справа № 480/1160/19
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 червня 2019 р. Справа №480/1160/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Лисиці Д.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Стандарт Пак" до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправними та скасування постанов,-
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандарт Пак» (далі - позивач, ТОВ «Стандарт Пак») звернулося до суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Сумській області (далі - відповідач, Управління Держпраці у Сумській області), в якій просило:
1) визнати протиправною та скасувати постанову відповідача №СМ 263/181/АВ/ІП-ФС від 18.02.2019 про накладання на ТОВ «Стандарт Пак» штрафу в сумі 4173,00грн.;
Свої вимоги мотивував тим, що оскаржувані постанови є необґрунтованими, оскільки прийняті на підставі відомостей, що не досліджувались належним чином та з порушенням порядку проведення інспекційного відвідування.
Стверджує, що інспекційне відвідування призначене безпідставне з порушенням п.5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2604.2017 №295, чинної на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №295), оскільки в направленні не зазначено прізвище працівника за зверненням якого було призначено інспекційне відвідування.
Відмічає, що відповідачем було порушено вимоги ч.ч.3,6 ст. 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», оскільки в направленні та акті не зазначено тип заходу, що в свою чергу, призводить до неможливості встановлення відповідності дій відповідача вимогам ст.ст.5,6 зазначеного Закону.
Також представник позивача зазначає, що відповідачем було порушено п.п.19,24,27 Порядку №295, оскільки у встановлені строки не було складено припису, що в свою чергу призводить до неможливості застосування заходів притягнення до відповідальності, оскільки саме наявність припису є підставою для їх (заходів) застосування.
Також представник позивача відмічає, що постанова №СМ 263/181/АВ/іП-ФС від 18.02.2019 була винесена без надання строку для усунення виявленого порушення, а тому винесена з недотриманням п.п.23,24,25,27,28,29 Порядку №295.
В той же час вважає, що порушення вимог ст. 116 КЗпП України не призводить до накладення штрафу, який передбачений абз.4 ч.2 ст. 265 КЗпП України.
Ухвалою суду від 02.04.2019 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.04.2019 (а.с.2).
Відповідач, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.55-81), в якому, з урахуванням поданих доказів, просив відмовити у задоволенні позову.
Так, щодо порядку проведення інспекційного відвідування, вказав, що Порядок №295, не відносить інспекційні відвідування до планових або позапланових заходів державного нагляду (контролю), тому в направленні на проведення інспекційного відвідування та в акті не вказано який саме тип заходу проводиться (плановий або позаплановий), а вказується саме форма заходу - інспекційне відвідування.
Що стосується відсутності в направленні прізвища працівника, за зверненням якого було призначено інспекційне відвідування, відмітив, що відповідно до пп.6 п.132 Порядку №295 інспекторам праці заборонено розголошувати джерело будь-якої скарги та повідомляти його об`єкту відвідування.
Відмічає, що припис був винесений у строк, встановлений п.24 Порядку №295, саме протягом наступного робочого дня після підписання акта.
Щодо усунення на момент перевірки порушення, яке стало підставою для винесення постанови №СМ 263/181/АВ/МГ-ФС від 18.02.2019, з посиланням на ст.12 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 83 КЗпП України, Закону України «Про відпустки», відмічає, що компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є мінімальними державними гарантіями та приписами Порядку №295 не передбачено звільнення від відповідальності у разі усунення порушень в частині недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
В підготовчих засідання 23.04.2019 та 16.05.2019 оголошувалася перерва з метою встановлення строків для подання заяв по суті спору, а також подання сторонами додаткових доказів у справі (а.с.89,102).
20.05.2019 представник відповідача подав до суду додаткові пояснення (а.с.104-105), в якому відмітив, щодо постанови №СМ 263/181/АВ/МГ-ФС від 18.02.2019 була прийнята правомірно, оскільки грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є мінімальною державною гарантією в оплаті праці, недотримання якої є підставою для відповідальності, встановленої абзацом четвертим частини другої статті 265 КЗпП України, а ТОВ «Стандарт Пак» взагалі не нараховано і не виплачено працівникам при звільненні компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, у зв`язку з чим має місце недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 30.05.2019, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.06.2019 (а.с.108).
В судовому засіданні 19.06.2019 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Повідомив до судових дебатів, що докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених позивачем, будуть подані у строки встановлені Кодексом адміністративного судочинства України після ухвалення рішення суду.
Представник відповідача заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях, просив суд відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вбачає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного.
В судовому засіданні було встановлено, що 11.01.2019 до відповідача звернулась ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ) з заявою, в якій повідомила, що працювала на підприємстві позивача з квітні 2018р. та скаржилась на порушення позивачем вимог трудового законодавства в частині виплати заробітної плати за період жовтень-листопад 2018 року (а.с.92).
28.01.2019 начальником Управління Держпраці у Сумській області було видано наказ №136 про проведення інспекційного відвідування ТОВ «Стандарт Пак» (а.с.60).
В цей же день 28.01.2019 було видане направлення №77/СМ263 на проведення інспекційного відвідування позивача у період з 28.01.2019 по 29.01.2019 (а.с.13,61).
Відповідно до наказу та направлення контролю підлягали питання додержання трудового законодавства в частині належного оформлення трудових відносин, строків виплати заробітної плати за квітень-листопад 2018 року та виплати розрахункових коштів при звільненні.
В періоді з 28 по 29 січня 2019 року було проведено інспекційне відвідування ТОВ «Стандарт Пак», в ході якого направлена вимога про надання документів №СМ263/181/НД від 28.01.2019 (а.с.14-15,62) та за результатами якого складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №СМ 263/181/АВ від 29.01.2019 (а.с.16-22,63-66), яким зафіксовано порушення позивачем:
- ч.1 ст.38 КЗпП, а саме: трудовий договір, укладений на невизначений строк, розривається працівником за наявності письмового попередження власника або уповноваженого ним органу менш ніж за два тижні;
- постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (далі Постанова КМУ №413), а саме: ТОВ «Стандарт Пак» повідомлення про прийняття працівника на роботу подано до органів ДФС України з порушенням встановленого терміну;
- ч.ч.1,2 ст.115 КЗпП, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», а саме: заробітна плата виплачується працівникам через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів, та пізніше 7 календарних днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата;
- ч.1 ст.116 КЗпП, а саме: при звільненні працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не було проведено виплату всіх належних сум у день звільнення;
- ч.1 ст.117 КЗпП, а саме: при затримці фактичного розрахунку при звільненні працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не була здійснена виплата їх середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку;
- ч.1 ст.83 КЗпП, а саме: не нарахування та не виплата працівникам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в день звільнення за два дні невикористаної щорічної основної відпустки.
Даний акт направлений поштою на адресу позивача 30.01.2019 (а.с.67) та підписаний 06.02.2019 ОСОБА_6
06.02.2019 відповідачем було складено припис про усунення виявлених порушень №СМ 263/181/АВ/П, яким у строк до 07.03.2019 зобов`язано позивача усунути порушення, виявлені в ході інспекційного відвідування (а.с.75-76).
Згідно п.п.6,7 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі Порядок №509) про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.
06.02.2019 відповідач видав рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №СМ 263/181/АВ/ІП, відповідно до якого розгляд справи в частині порушень стст.115-117 КЗпП України, ч.1 ст.38 КЗпП України та Постанови КМУ №413 було призначено на 18.02.2019 (а.с.78).
Також 06.02.2019 відповідач видав рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №СМ 263/181/АВ/МГ, відповідно до якого на 18.02.2019 крім іншого було призначено і розгляд справи в частині порушень ч.1 ст.83 КЗпП України (а.с.79).
Повідомлення про розгляд справ було вручено працівником пошти, як вбачається з повідомлення про вручення (а.с.93), ОСОБА_7 08.02.2019 як представнику ТОВ "Стандарт Пак".
18.02.2019 заступником начальника Управління Держпраці у Сумській області було прийнято постанову №СМ 263/181/АВ/іП-ФС, якою на ТОВ «Стандарт Пак» накладено штраф у розмірі 4173,00грн. (а.с.23-25).
Надаючи правову оцінку правовим відносинам, що склались в даному випадку між сторонами суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V (далі Закон №877-V).
Обґрунтовуючи свою позицію, представник позивача посилається на порушення відповідачем вимог вказаного Закону, оскільки в направленні та акті інспекційного відвідування не було зазначено типу заходу, та не вказано в направленні прізвища працівника, за звернення якого було призначено відвідування. Однак, вказані доводи суд не приймає до уваги, оскільки, згідно ч.ч.1,4 ст.2 Закону №877-V дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Заходи контролю здійснюються, серед іншого, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Така особливість визначена ч1. ст. 259 КЗпП України, відповідно до якої державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
В свою чергу, на час виникнення спірних правовідносин, процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначав Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 №295, відповідно до п.2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань.
При цьому, Порядок №295 не відносить інспекційне відвідування до планових або позапланових заходів державного нагляду (контролю), відтак, ні у направленні, ні в акті не було зазначено тип заходу, а вказано відповідно до п.2 Порядку №295 форму заходу інспекційне відвідування.
Дійсно відповідно до ч.ч.3,6 ст. 7 Закону №877-V у посвідченні (направленні) на проведення заходу, а також акт, що складається за результатами здійснення планового або позапланового заходу зазначаються, серед іншого, тип заходу (плановий або позаплановий).
В той же час, відповідно до ч.ч.5,6 ст. 7 Закону №877-V суб`єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред`явили документів, передбачених цією статтею.
Якщо суб`єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями. Зауваження суб`єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід`ємною частиною акта органу державного нагляду (контролю).
Як встановлено, в судовому засіданні, суб`єкт господарювання допустив представників відповідача до перевірки, наказ про проведенні інспекційного відвідування не оскаржувався та є чинним, після ознайомлення з актом інспекційного відвідування будь-яких зауважень представником позивача, в тому числі щодо оформлення акта, не подавалось, відтак, на переконання суду, не зазначення в даному випадку типу заходу в направленні, складеному на підставі чинного наказу про проведення інспекційного відвідування та в акті інспекційного відвідування, не може впливати на правомірність винесення оскаржуваних постанов, крім того, представником позивача не зазначено, та в судовому засіданні не встановлено, в чому саме було порушено принцип відкритості, прозорості, плановості та системності державного нагляду, що закріплений в ст. 3 Закону №877-V та яким саме чином таке порушення вплинуло на права позивача під час проведення інспекційного відвідування, за тієї умови, що представники відповідача були допущені позивачем до проведення інспекційного відвідування.
Що стосується доводів про безпідставність призначення інспекційного відвідування, суд відмічає, що згідно з пп.1 п.5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.
Як встановлено, судом інспекційне відвідування, було призначено за зверненням працівника ОСОБА_2 у відповідності до пп.1 п.5 Порядку №295.
При цьому, ч.3 ст. 7 Закону №877-V не містить вимоги зазначення у направленні прізвища особи, за зверненням якої було призначено перевірку, а відповідно до пп.6 п.13 Порядку №295 інспекторам праці забороняється розголошувати джерело будь-якої скарги, доведеної до їх відома, на недоліки або порушення і повідомляти об`єкту відвідування або його представнику про те, що відвідування було проведене у зв`язку з отриманням такої скарги. Відтак, посилання представника позивача на відсутність у направленні прізвища працівника за звернення якого було призначено інспекційне відвідування, а тому і на відсутність законності призначення інспекційного відвідування, є необґрунтованими,
Представник позивача в обґрунтування своєї позиції зазначає також, що позивачем було порушено строки видачі припису, а тому і строки винесення оскаржуваної постанови, однак, вказане також є необґрунтованим та не приймається до уваги, оскільки згідно п. 24 Порядку №295 припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду.
Як встановлено судом, акт інспекційного відвідування був направлений на адресу позивача поштою відповідно до п.26 Порядку №295, 30.01.2019 (а.с.67) та підписаний 06.02.2019 (а.с.66), а припис складено 06.02.2019 (а.с.75), тобто в межах строку, визначеного ст. 24 Порядку №295. При цьому, відповідно до п.19, п. 27 Порядку №295, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
Тобто, норми Порядку №295 не ставлять в залежність чи обов`язковість внесення припису одночасно з постановою про накладення штрафу. Така постанова може бути винесена як одночасно з приписом так і без нього.
Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що відповідач повинен був надати строк для усунення виявлених порушень, і лише у разі не виконання припису, виносити постанову про накладення штрафу.
Так, відповідно до п.п.23,25,28,29 Порядку №295, на які посилається представник позивача, припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування (п.23). Стан виконання припису перевіряється після закінчення зазначеного у ньому строку усунення недоліків, якщо об`єкт відвідування не надав відповідь або надав її в обсязі, недостатньому для підтвердження факту усунення виявлених порушень (п.25). У разі виконання припису в установлений у ньому строк заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності не вживаються (п.28).
В той же час, відповідно до п. 27 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
Тобто, як вже зазначалось вище, норми Порядку №295 не ставлять в залежність чи обов`язковість винесення постанови після прийняття припису. Така постанова може бути винесена як одночасно з приписом, так і без нього, що вбачається зі змісту п. 27 Порядку №295.
Крім того, відповідно до п. 29 Порядку №295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Жодного іншого аргументна щодо неправомірності оскаржуваної постанови №СМ 263/181/АВ/ІП-ФС від 18.02.2019 про накладання на ТОВ «Стандарт Пак» штрафу в сумі 4173,00грн. представником позивача не наведено.
В той же час, як вбачається з даної постанови (а.с.23-25), вона була прийнята у зв`язку з виявленими в ході інспекційного відвідування порушеннями позивачем вимог ч.ч.1,2 ст. 115 КЗпП України, ч.1 ст. 116, ч.1 ст. 117 КЗпП України, ч.1 ст. 28 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України №413 від 17.06.2015 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (далі Постанова КМУ №413).
Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Вказані норми узгоджуються з приписами ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі Закон України «Про оплату праці»).
В той же час, в судовому засіданні встановлено, що на порушення вказаних норм, заробітна плата працівникам підприємства позивача виплачується через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів, та пізніше семи календарних днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Так, відповідно до розрахункової відомості за листопад 2018 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 належало до виплати за листопад 2018 року заробітна плата відповідно - у сумі 3203,9 грн., 3139,50грн., 3139,50 грн., 3260,25грн. Однак, заробітна плата вищезазначеним працівникам виплачена 28.12.2018.
Вказані обставини, підтверджуються актом перевірки, копіями розрахункової відомості за листопад 2018рік (а.с.99), копією відомості на виплату готівки №14 за листопад 2018р. (а.с.110-111).
Будь-яких доводів чи доказів на спростування вказаних обставин, зазначених в акті інспекційного відвідування та оскаржуваній постанові, представником позивача не надавалось ні в ході перевірки, ні під час звернення до суду з позовом, ні в ході підготовчого засідання. Під час розгляду справи по суті, представником позивача зазначено, що оскаржувана постанова є протиправною в цій частині, однак, будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції, всупереч ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не надано.
Крім того, відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Однак, в судовому засіданні встановлено, що на порушення вказаних норм, підприємством позивача при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, не проводиться у день звільнення.
Будь-яких доводів чи доказів на спростування зазначеного, представником позивача, не надано.
Також, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст. 117 КЗпП України).
Однак, в судовому засіданні встановлено, що на порушення вказаної норми, при затримці фактичного розрахунку при звільненні в жовтні та листопаді 2018р. зазначених вище працівників - ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , не була здійснена виплата їх середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Така виплата була здійснена лише 25.01.2019, що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 25.01.2019 (а.с.28), копією відомості на виплату готівки №15 за січень 2019р. (а.с.29-30), копією розрахункової відомості (а.с.31), розрахунком суми середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та розрахунку компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_5 (а.с.32,33) та ОСОБА_3 (а.с.34,35).
Будь-яких доводів чи доказів на спростування зазначеного, представником позивача, також не надано.
Крім того, відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Будь-яких доводів чи доказів на спростування зазначеного, представником позивача, також не надано.
Також, відповідно до Постанови КМУ 413 повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором.
Проте, в судовому засіданні встановлено, що на порушення зазначених приписів, повідомлення про прийняття працівника на роботу подаються підприємством позивача до органів ДФС України в кінця або після завершення першого дня роботи працівника, тобто з порушенням встановленого терміну.
Так, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 згідно її заяви від 30.09.2018 (а.с.97) була прийнята на роботу з 01.10.2018 на підставі наказу від 01.10.2018 № 2 (а.с.97зворот), проте, повідомлення про прийняття на роботу згідно квитанції № 2 доставлено до територіального органу Державної фіскальної служби України 01.10.2018 в 16:53 (а.с.69). Також, працівники ОСОБА_5 , ОСОБА_9 згідно наказів від 03.10.2018 №17, 10 (а.с.73,70 зворот), були прийняті на роботу з 03.10.2018, однак повідомлення про прийняття на роботу вищезазначених працівників згідно квитанції № 2 доставлено до територіального органу Державної фіскальної служби України після закінчення першого робочого дня 03.10.2018 в 19:16 (а.с.70).
Будь-яких доводів чи доказів на спростування зазначеного, представником позивача, також не надано.
Згідно ч.1, абз.8 ч.2 ст. 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини у справі та досліджені докази, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова від 18.02.2019 №СМ 263/181/АВ/ІП-ФС прийнята відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства, вона відповідає критеріям правомірності, зазначених у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому суд не вбачає підстав для її скасування.
Така компенсація вказаним працівникам була виплачена лише 25.01.2019, що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 25.01.2019 (а.с.28), копією відомості на виплату готівки №15 за січень 2019р. (а.с.29-30), копією розрахункової відомості (а.с.31), розрахунком компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_5 (а.с.33) та ОСОБА_3 (а.с.35).
Представник відповідача, з посиланням на ст.12 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 83 КЗпП України, Закону України «Про відпустки», стверджує, що компенсація за всі не використані працівником дні щорічної відпустки є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці, а недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці є наслідком застосування штрафу, передбаченому ст. 265 КЗпП України, - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення, а тому оскаржувану постанову вважає винесено правомірно.
Однак, суд не може погодитися з такою позицію відповідача, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Частиною 1 ст. 75 КЗпП України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
В силу ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Позивач, фактично не заперечує проти допущення ним порушення ч. 1 ст. 83, ст. 116 КЗпП України щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , однак, вважає незаконним застосування штрафу на підставі абз.4 ч.2 ст. 265 КЗпП України, оскільки, на його думку, зазначена норма не передбачає відповідальності за вчинене ним правопорушення ст. 116 КЗпП України.
Відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати визначається Законом України «Про оплату праці».
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати наступна. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Таким чином, норми і гарантії в оплаті праці, які визначені ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та положеннями КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями в оплаті праці.
Крім того, за приписами ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-ІІІ, основні державні соціальні гарантії встановлюються законами. До числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.
Таким чином, державне регулювання оплати праці, що визначено законодавством, полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці, та в даному випадку слід встановити, чи було позивачем дотримано норми і гарантії, передбачені законодавством, що є мінімальними державними гарантіями.
Так, питання оплати праці врегульовані главою VII КЗпП України, у той час як гарантії та компенсації встановлені главою VIIІ КЗпП України.
При цьому, суд відмічає, що глава VIIІ КЗпП України, визначаючи гарантії та компенсації, не містить положень щодо виплати грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки при звільненні працівника, яка передбачена ч. 1 ст. 83 КЗпП України, так само як і ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці», що містить перелік норм оплати праці.
У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР (далі Закон України «Про відпустки») державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що відповідачем помилково ототожнено державні гарантії, пов`язані із відпусткою, та мінімальні державні гарантії в оплаті праці.
Грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки не належить до мінімальних державних гарантій, не є нормою чи гарантією в оплаті праці, що передбачена ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та КЗпП України, внаслідок чого висновок відповідача щодо порушення позивачем ст. 265 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам, оскільки допущене позивачем порушення ч. 1 ст. 83 КЗпП України не підпадає під визначення недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
Відтак, Управлінням Держпраці у Сумській області не доведено вчинення позивачем порушення трудового законодавства, відповідальність за яке передбачена абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, у зв`язку з чим оскаржувана постанова №СМ 263/181/АВ/МГ-ФС від 18.02.2019 не відповідає критеріям правомірності, визначених у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимог в частині визнання її протиправною та скасування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенню позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вказане положення, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Управлінням Держпраці у Сумській області пропорційно до задоволених позовних вимог суму судового збору в розмірі 1921,00грн., сплаченого ним за подання позовної заяви згідно платіжного доручення від 26.03.2019 №385 (а.с.3).
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 01.07.2019.

Суддя І.Г. Шевченко