Справа № 200/4215/19-а
Суддя: Загацька Т.В.
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 р. Справа№200/4215/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Загацька Т.В.,

при секретарі судового засідання Скрипник К.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кононенко В.К.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Донецької митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Донецької митниці Державної фіскальної служби (87510, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Луніна, 1) про визнання протиправним та скасування наказу від 11.10.2018 року № 594-к про звільнення, поновлення на посаді заступника начальника митного поста "Бахмут" - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Бахмут" Донецької митниці ДФС, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.10.2018 року по дату винесення рішення по даній справі.

Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що оскаржуваний наказ про звільнення, є таким, що не відповідає діючому трудовому законодавству, що поширюється на державних службовців, у частині відносин, не врегульованих Законом України «Про державну службу».

Зазначає, що з листа Міжрегіонального управління національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях стало відомо про порушення її прав, як держслужбовця, а саме, не запропоновано всі наявні рівнозначні або інші вакантні посади державної служби у цьому органі. Вказує, що у зазначеному листі міститься інформація, що у структурі Митниці були передбачені рівнозначні займаній позивачем посади, які були вакантними на момент ознайомлення зі зміною істотних умов державної служби.

Також позивач зазначає, що підстави для направлення повідомлення про її переведення на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Краматорськ» відсутні, оскільки не вбачається підстав які є передумовою для зміни істотних умов державної служби.

Крім того, посилаючись на ст.ст. 42,49-2 Кодексу законів про працю України, вважає, що має достатньо законних підстав для подальшого проходження державної служби.

З урахуванням наведеного, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що на виконання наказу Донецької митниці ДФС від 07.08.2018 року №155 «Про введення в дію Переліку змін №2 до штатного розпису Донецької митниці ДФС на 2018 рік» відбулось, зокрема, скорочення штату працівників, в тому числі за рахунок певної кількості вакантних посад.

Відповідач звертає увагу, що в спірних правовідносинах з боку митниці забезпечено можливість подальшого проходження державної служби ОСОБА_2 шляхом пропонування посади державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Краматорськ», яка на момент пропозиції була вакантною.

Зазначає, що позивач скористалась своїм правом після спливу 60 денного терміну з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби, та подала заяву про звільнення із займаної посади відповідно до п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу», як така що не погодилась на продовження проходження державної служби у зв`язку зі зміною істотних умов.

Щодо посилання позивача на відсутність запропонування рівноцінної посади, зазначає, що таке посилання є безпідставним, оскільки згідно приписів ч.4 ст.43 Закону України «Про державну службу» у разі зміни істотних умов праці (що мало місце у спірних правовідносинах) у роботодавця виникає обов`язок запропонувати іншу посаду, не обов`язково рівноцінну. Вважає небажання ОСОБА_2 працювати в нових умовах та подана нею заява про звільнення, унеможливили запропонування їй інших наявних вакантних посад (в тому числі категорії «Б»).

Вважає, що доводи позивача побудовані на власному трактуванні трудового законодавства, що призводить до спотворення та викривлення фактичних обставин справи з боку позивача, що є порушенням ряду процесуальних норм.

Ухвалою суду від 27.03.2019 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 23.04.2019 року відкладено підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 28.05.2019 року продовжено підготовче провадження та відкладено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 07.06.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 02.07.2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення адміністративного позову посилаючись на доводи, викладені у відзиву на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_2 , громадянка України, паспорт серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 (а.с. 26-28).

Відповідач, Донецька митниця Державної фіскальної служби України, територіальний орган Державної фіскальної служби України, який підпорядковується Державній фіскальній службі України, є органом доходів і зборів (а.с. 102-111).

Як вбачається з трудової книжки серії НОМЕР_3 (а.с. 11-16), ОСОБА_2 працювала:

- з 01.08.2003 року по 08.08.2005 року працювала інспектором митного поста «Артемівськ» Донбаської регіональної митниці ДМСУ;

- з 09.08.2005 року по 31.12.2006 року працювала інспектором митного поста «Артемівськ» Донецької митниці ДМСУ;

- з 01.01.2007 року по 30.04.2008 року працювала інспектором митного поста «Артемівськ» Східної регіональної митниці ДМСУ;

- з 01.05.2008 року по 17.06.2010 року працювала інспектором митного поста «Артемівськ» Східної митниці ДМСУ;

- з 18.06.2010 року по 18.01.2012 року працювала головним інспектором відділу митного оформлення митного поста «Артемівськ» Східної митниці ДМСУ;

- з 19.01.2012 року по 31.05.2013 року працювала головним інспектором митного поста «Артемівськ» Східної митниці ДМСУ;

- з 01.06.2013 року по 10.11.2013 року працювала головним інспектором митного поста «Артемівськ» Східної митниці Міндоходів;

- з 11.11.2013 року по 18.01.2015 року працювала головним державним інспектором митного поста «Артемівськ» Східної митниці Міндоходів;

- з 19.01.2015 року по 23.10.2016 року працювала заступником начальника митного поста «Артемівськ» - начальник відділу митного оформлення № 2 митного поста «Артемівськ» Донецької митниці ДФС;

- з 24.10.2016 року по 11.10.2018 року (день звільнення) працювала заступником начальника митного поста «Бахмут» - начальник відділу митного оформлення № 2 митного поста «Бахмут» Донецької митниці ДФС.

На підставі наказів Державної фіскальної служби України від 06.06.2018 року №365 «Про внесення змін до окремих наказів», від 22.06.2018 року №390 «Про внесення змін до окремих наказів ДФС та втрату чинності окремими наказами ДФС», затверджених 16.07.2018 року та 30.07.2018 року в.о.голови Державної фіскальної служби України Проданом М.В. переліку змін №2 до організаційної структури та переліку змін №2 до штатного розпису Донецької митниці ДФС на 2018 рік, ДФС України від 07.08.2018 року №155 "Про введення в дію переліку №2 до організаційної структури та переліку змін №2 до штатного розпису Донецької митниці ДФС на 2018 рік", внаслідок чого проведено скорочення (штатної) чисельності працівників (а.с. 95-98).

Так, переліком змін №2 до організаційної структури Донецької митниці ДФС на 2018 рік виводиться зі структури, зокрема, по митному посту «Бахмут» у штатній численності 21 особа, з яких відділ митного оформлення №1 - 7 осіб, відділ митного оформлення №2 - 8 осіб, відділ митного оформлення №3 - 5 осіб.

Повідомленням про зміну істотних умов державної служби повідомлено ОСОБА_2 про зміну основних посадових обов`язків та можливу зміну умов (системи та розмірів) оплати праці, належності посади державної служби до певної категорії. Крім того, запропоновано посаду державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Краматорськ» (а.с. 8).

10.09.2018 року позивачем було складено скаргу на порушення наданих Законом України «Про державну службу» прав та виникнення перешкод у реалізації таких прав при врученні повідомлення про зміну істотних умов державної служби, в якій зазначено про існування законних підстав залишення ОСОБА_2 для подальшого проходження державної служби на митному посту «Бахмут». Зазначена скарга зареєстрована відповідачем 11.10.2018 року (а.с. 62-64).

Листом від 27.09.2018 року №7181/31/05-70-04 про результати розгляду скарги Донецька митниця ДФС повідомила позивача, що в серпні 2018 року, відповідно до наказу Донецької митниці ДФС від 07.08.2018 № 155, відбулись зміни в організаційній структурі та штатному розписі митниці, якими передбачено не лише скорочення вакантних посад, а й зміну структури деяких підрозділів, їх перепрофілювання, зміну їх функцій. Звернуто увагу, що запропонована ОСОБА_2 посада для переведення - державний інспектор відділу митного оформлення № 1 митного поста «Краматорськ» на момент пропозиції 13.08.2018 року була вакантною. Також при пропонуванні керівником вказаної посади враховувалось місце знаходження (наближене до місця розташування митного поста «Бахмут»). Також зазначено, що запропоноване переведення на посаду державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Краматорськ» відбувається з оптимальним збереженням функцій з проведенню митного контролю та митного оформлення товарів, тобто в межах кваліфікації та стажу роботи. Крім того роз`яснено, що згідно приписів частини 4 статті 43 Закону України «Про державну службу», у разі незгоди із продовженням роботи в нових умовах (на запропонованій посаді державного інспектора відділу митного оформлення митного поста «Краматорськ»), існує право подати заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» або заяву про переведення на запропоновану посаду не пізніше 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов - державної служби (а.с. 17-20).

11.10.2018 року ОСОБА_2 подано до Донецької митниці заяву про звільнення із займаної посади, відповідно до п.6 ч.1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» (а.с. 65).

11.10.2018 року Донецькою митницею ДФС видано наказ № 594-к, яким звільнено ОСОБА_2 із займаної посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Бахмут» 11.10.2018 року, відповідно до п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» (а.с. 9-10).

19.02.2019 року Межрегіональним управлінням Національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях складено довідку №4/19 про результати позапланової безвиїзної перевірки Донецької митниці ДФС щодо розгляду фактів, викладених у скарзі ОСОБА_4 У ході перевірки встановлено факт невідповідності нормам чинного законодавства повідомлення про зміну істотних умов державної служби виданого Митницею ОСОБА_2 , а саме невірно визначено перелік змін істотних умов праці. Відповідно до затверджених змін до штатного розпису Митниці на 2018 рік, у Митниці відбулося скороченню штату та чисельності його працівників, що є підставою для зміни істотних умов державної служби відповідно до п. 3 ч. 1 ст.43 Закону. Згідно з частиною четвертою цієї статті про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби. Проте у ході перевірки встановлено факт відсутності дати підписання повідомлення про зміну істотних умов державної служби керівником Митниці.

Згідно із наказом Митниці від 11.10.2018 року № 594-к «Про звільнення ОСОБА_2 », який містить посилання на п.6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», державного службовця ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника начальника митного поста начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста «Бахмут» за підставою незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов, що є порушенням вимог Закону.

Також зазначено, що за інформацією, наданою Митницею, у структурі Митниці, затверджені наказом № 155 від 07.08.2018 року, були передбачені рівнозначні займані ОСОБА_2 посади, які були вакантними на момент ознайомлення її зі зміною істотних умов державної вакантних посад не була запропонована ОСОБА_2 , що є порушенням законодавства про державну службу.

За результатами опрацювання розпорядчих та інших документів Митниці, робоча група Управління дійшла висновку щодо порушення ст. 4 Закону у частині, що стосується повідомлення про зміну істотних умов державної служби ОСОБА_5 та відсутності пропозиції іншої рівноцінні посади державної служби. Зроблено пропозиції про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Митниці, які допустили порушення при підготовці службових та розпорядчі документів, що призвели до порушень прав державного службові ОСОБА_2 на момент зайняття нею посади державної служби категорії «Б» - заступника начальника митного поста - начальника відділу митної оформлення № 2 митного поста «Бахмут» під час зміни істотних умов державної служби. У подальшій роботі рекомендуємо повідомлення про зміну істотних умов державної служби оформлювати відповідно до вимог Закону; вказувати вичерпний перелік вакантних посад при скороченні (а.с. 48-52).

Листом від 19.02.2019 року №02-35/311 щодо розгляду скарги Міжрегіональним управлінням Національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях розглянуто скаргу ОСОБА_2 від 24.01.2019 року та повідомлено наступне. По-перше робочою групою встановлено факт невикористання ОСОБА_2 в повному обсязі права на захист своїх прав державного службовця відповідно до статті 11 Закону України «Про державну службу». По-друге, щодо повідомлення про зміну істотних умов державної служби зазначено, що у ході проведення перевірки встановлено факт відсутності дати підписання повідомлення про зміну істотних умов державної служби керівником митниці. Також зазначено, що ОСОБА_2 повинні були бути запропоновані усі наявні рівнозначні або інші вакантні посади державної служби у цьому органі. Встановлено, що за інформацією наданою митницею у ході проведення перевірки у структурі Митниці, затвердженій наказом №155 від 07 серпня 2018 року, були передбачені рівнозначні займаній позивачем посади, які були вакантними на момент ознайомлення ОСОБА_2 зі зміню істотних умов державної служби, проте жодна з них не була запропонована, що є порушенням законодавства про державну службу.

Міжрегіональним управлінням Національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях зроблено висновок щодо порушення ст. 43 Закону у частині, що стосується повідомлення про зміну істотних умов державної служби та відсутності пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби. Частина 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» встановлює, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим законом. Питання щодо дотримання законодавства про працю під час вивільнення працівників, зокрема, переважного права на залишення на роботі, погодження при вивільненні працівників у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці (а.с.21-25).

Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом, позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ від 11.10.2018 року № 594-к про звільнення, поновити на посаді заступника начальника митного поста "Бахмут" - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Бахмут" Донецької митниці ДФС, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.10.2018 року по дату винесення рішення по даній справі.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і вчинених на їх підставі дій, винесених рішень на відповідність вимогам ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Правовідносини сторін, пов`язані з визначенням принципів, правових та організаційних засад забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях регулюються нормами Конституції України, Закону України «Про державну службу» Кодексом законів про працю України, тощо.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утворений в порядку, визначеному Конституцією та законами України, та зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, встановлених відповідним законом.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури вчинення дій, і повинен обирати лише встановлені законом способи правомірної поведінки при реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно технічного навчання. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до норм ст.1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Зокрема, п.4 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст.87 цього Закону).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

За змістом ч.4 ст. 36 Кодексу законів про працю України, припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст. 40).

Відповідно до п.1, 2, 6 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

За правилами, передбаченими ч.4 ст. 43 Закону України «Про державну службу» , про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

Відповідно до норм ст.49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно із ст.42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавством регламентовано чітку та послідовну процедуру вивільнення працівників у разі скорочення штату, яка передбачає:

1) повідомлення працівників не пізніше, ніж за два місяці;

2) запропонування працівнику всіх наявних вакантних посад (що були наявними на момент попередження працівника про звільнення та з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення), які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації;

3) перевірку наявності у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, тобто здійснення їх порівняльного аналізу за такими критеріями.

При цьому, визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі працівникам при скороченні чисельності штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень його кваліфікації та продуктивність праці, а сімейний стан, стаж роботи та інші обставини, що надають право для залишення на роботі, враховуються лише у тому разі, коли працівники мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці.

Разом з тим, під кваліфікацією розуміється здатність працівника виконувати завдання та обов`язки відповідної роботи.

Доказами більш високої кваліфікації можуть бути відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, досвід трудової діяльності.

У свою чергу, про продуктивність праці, як узагальнюючий показник її результативності, може свідчити збільшення обсягу виконуваної роботи, її якості, суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника.

Таким чином, для порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів, про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника підлягають оцінюванню окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій Кодексу законів про працю.

Водночас, для виявлення працівників, які підлягають у першу чергу залишенню на роботі при скороченні штатів, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом складання відповідної довідки у довільній формі з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 31.01.2018 року у справі №824/3229/14-а, від 11.07.2018 року у справі № 816/1232/17.

Отже, лише виконання роботодавцем всіх у сукупності вищезазначених гарантій реалізації працівником права на працю при скороченні штатів є підставою для правомірного звільнення.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів існування дій, спрямованих на виконання меті додержання наведених положень законодавства, таких як створення комісію з питань скорочення чисельності працівників Донецької митниці ДФС, чи іншого внутрішнього документу, яким було зобов`язано начальників структурних підрозділів митниці провести порівняльний аналіз кваліфікації продуктивності праці підлеглих осіб, за результатами якого здійснити підсумкову оцінку продуктивності та якості роботи та надати її на розгляд Комісії. У зв`язку з чим, суд позбавлений можливості оцінити результативність, продуктивність якості роботи позивача у порівнянні з іншими працівниками відповідача.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також, сприяння у збереженні роботи.

В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз`яснення, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

З аналіз норм права вбачається, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених Кодексу законів про працю України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

В ході судового розгляду встановлено, що відповідачем було попереджено ОСОБА_2 про наступне його вивільнення, з яким остання ознайомилась 13.08.2018 року.

Абзацами 2 та 3 ч. 4 ст.43 Закону України "Про державну службу" встановлено, що у разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачу повідомлено про зміну істотних умов державної служби, а саме зміну основних посадових обов`язків та можливу зміну умов (системи та розмірів) оплати праці, належності посади державної служби до певної категорії та запропоновано посаду - державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Краматорськ».

Як зазначено відповідачем у відзиві на адміністративний позов, запропонована посада на момент звільнення позивача була вакантною та запропоноване переведення на вказану посаду відбувалось з оптимальним збереженням функцій митного контролю та митного оформлення товарів, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за межі митної території України, тобто в межах кваліфікації та стажу роботи позивача.

В позовній заяві позивач зазначив, що від запропонованої посади відмовилась у зв`язку з наявністю інших вакантних посад, яку позивач згоден був зайняти з урахуванням рівня освіти, кваліфікації, досвіду, стажу роботи в митних органах.

Суд зауважує, що відповідно до норм трудового законодавства роботодавець є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у справі №820/5176/16 від 05 липня 2018 року, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

З матеріалів справи вбачається, що Міжрегіональним управлінням Національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях проведено позапланову безвиїзну перевірку Донецької митниці ДФС щодо розгляду фактів, викладених у скарзі ОСОБА_4 У ході вказаної перевірки, зокрема, встановлено факт існування рівнозначних займаною ОСОБА_2 посади відповідно до інформації, наданої Митницею, у структурі Митниці, затверджені Наказом № 155 від 07.08.2018 року, які були вакантними на момент ознайомлення її зі зміною істотних умов державної вакантних посад не була запропонована ОСОБА_2 , що є порушенням законодавства про державну службу.

В судовому засіданні встановлено, що зазначення прізвища « ОСОБА_4 » у назві довідки Міжрегіонального управління Національного агентства України з питань державної служби у Донецькій та Луганській областях №4/19 від 19.02.2019 року є опискою, зазначена перевірка була проведена за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 24.01.2019 року.

Також зазначеною перевіркою встановлено факт порушення порядку ст. 4 Закону у частині, що стосується повідомлення про зміну істотних умов державної служби ОСОБА_2 та відсутності пропозиції іншої рівноцінні посади державної служби.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Донецької митниці ДФС від 07.08.2018 року № 155 «Про введення в дію Переліку змін №2 до організаційної структури та переліку змін №2 до штатного розпису Донецької митниці ДФС на 2018 рік внесено відповідні зміни - зокрема виведено зі структури відділ митного оформлення №2 митного поста «Бахмут».

В матеріалах справи міститься Перелік № 2 змін до Штатного розпису Донецької митниці ДФС на 2018 рік, з якого вбачається, з урахуванням змін, затверджено 395 - кількість штатних одиниць.

Судом досліджено Перелік №2 змін до Штатного розпису апарату Донецької митниці ДФС на 2018 рік та встановлено, що фактично відбулося зміна структурних підрозділів та зменшення посад, а саме виведено із штатного розпису 91 посаду, та введено 86 посад.

В ході розгляду справи відповідачем не було наведено обґрунтованих пояснень з приводу того, у зв`язку із чим позивачу не було запропоновано усі рівнозначні посади на час її ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Доказів того, що вказані посади були запропоновані позивачу в рамках процедур, встановлених ст.49-2 Кодексу законів про працю України, відповідачем не надано.

Між тим, суд зазначає, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися в установі протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 823/1293/15.

У відзиві на адміністративний позов та у судовому засіданні представник відповідача зазначив, що підставою для звільнення позивача зі служби стала його відмова від запропонованої посади - державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Краматорськ», проте, на думку суду, висловлена позивачем незгода обійняти рівнозначну посаду сама по собі не звільняє роботодавця від встановленого законом обов`язку запропонувати позивачеві іншу роботу.

Тобто, у даному випадку, лише сукупність таких обставин як відсутність рівноцінної посади, на яку посилається відповідач, та документально підтвердженої відмови позивача обійняти іншу посаду з переліку вакантних посад Донецької митниці ДФС, зумовили б настання обставин, за яких відповідач мав би правові підстави для припинення публічної служби позивача з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що відповідачем фактично виконано вимоги припису ст. 49-2 Кодексу законів про працю України формально, оскільки позивачу не запропоновано посаду заступника начальника митного посту «Бахмут», яка введена в штатний розпис наказом Донецької митниці ДФС від 07.08.2018 року №155 «Про введення в дію Переліку змін №2 до штатного розпису Донецької митниці ДФС на 2018 рік».

Відповідач не надав суду пояснень або заперечень щодо наявності станом на дату попередження про звільнення та дату звільнення позивача вакантних посад, які могли бути запропоновані йому згідно із штатним розписом, і на які посилається позивач, а також пояснень, чому останньому не було запропоновано повного переліку посад.

Як було встановлено судом, пропозиція позивачу іншої роботи відповідачем була здійснена тільки один раз - 13.08.2018 року. При цьому, отримавши від позивача відмову на переведення на рівноцінну посаду в іншу місцевість та за наявності вакантних рівноцінних, або таких, які міг обійняти позивач виходячи із рівня кваліфікації, ступеню освіти, досвіду роботи, відповідач жодних дій, направлених на пропозицію позивачеві іншої роботи протягом двох місяців, що передували вивільненню, не вчинив.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 01.04.2015 року у справі №6-40цс15, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Вказана позиція також підтримана в постанові Верховного Суду у справі №816/1232/17 від 11.07.2018 року.

Суд звертає увагу, що матеріали адміністративної справи не містять в собі належних та допустимих доказів на підтвердження дотримання процедури, встановленої ст. 42 КЗпП України.

З врахуванням викладеного у суду наявні всі підстави для висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності під час процедури вивільнення позивача (попередження про вивільнення та наступне звільнення) у вигляді непропонування іншої рівноцінної (рівнозначної) посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі, тоді як встановлені обставини в ході розгляду справи свідчать про їх наявність.

Доказів зворотного відповідачами не надано, а судом не встановлено.

За таких обставин позовні вимоги про визнання протиправним та скасування спірного наказу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, доводи позивача про надання йому нерівнозначних посад в даному випадку не є суттєвими, оскільки фактично відповідачем не запропоновано всі посади, що є більш рівнозначною посадою тій, яку займав останній.

Вищенаведене дає підстави для висновку, що в період між попередженням позивача про звільнення із займаної посади - 13.08.2018 року і до моменту звільнення - 11.10.2018 року в Донецькій митниці були вакантні посади, а відтак, існувала можливість для працевлаштування позивача на нову посаду, яку роботодавець всупереч нормам ч. 3 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України не реалізував, а відтак, оскаржуваний наказ від 11.10.2018 року № 594-к «Про звільнення» ОСОБА_2 з роботи є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, суд критично оцінює твердження відповідача, що зайняття у Донецькій митниці вакантної рівнозначної посади позивачем можливе лише за результатами конкурсу.

Так, відповідно до ч.1 ст.41 Закону № 889-VIII закріплено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

У разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу (ч.5 ст. 22 Закону № 889-VIII).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 характеризується як сумлінний, з відповідним досвідом, освітою та кваліфікацією працівник з відсутністю діючих стягнень на час розгляду справи, а також працюючим співробітником на різних ділянках зони діяльності Донецької митниці протягом 20 років не змінюючи місця своєї роботи, що підтверджується інформацією з трудової книжки та біографічною довідкою.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що при звільненні позивача роботодавцем не було досліджено переважне право ОСОБА_2 на залишення на роботі, передбачене ст. 42 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ч.1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Виходячи з положень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівника не може бути поновлено на попередній роботі лише у випадку, коли підприємство, установа чи організація ліквідовані.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

В ході розгляду справи було встановлено, що в структурі Донецької митниці ДФС у 2018 році відбувалась лише реорганізація окремих структурних підрозділів, яка не є за своєю суттю ліквідацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

В даному випадку судом встановлено протиправність звільнення позивача, що має наслідком поновлення позивача на державній службі на посаді, з якої позивача було звільнено.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу (проте у п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» використано термін «рівноцінна посада», вказані два терміни є взаємозамінними).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки станом на час розгляду справи по суті, згідно з чинним штатним розписом посада заступника начальника митного поста "Бахмут" - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Бахмут" Донецької митниці ДФС відсутня, то належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Донецької митниці Державної фіскальної служби поновити ОСОБА_2 на посаді, що є рівнозначною посаді заступника начальника митного поста "Бахмут" - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Бахмут" Донецької митниці ДФС.

Також згідно зі ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідно до абз.3 п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 3 п. 3 Порядку №100 визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

За приписами п.5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

В силу абз.1 п. 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Згідно довідки Донецької митниці ДФС №23 від 16.04.2019 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 за останні два календарні місяці перед звільненням (серпень 2018 року та вересень 2018 року) складала 14417,49 грн., середньоденна заробітна плата - 688,60 грн.(а.с.86).

Час вимушеного прогулу з дня звільнення до оголошення рішення суду (з 12.10.2018 року по 02.07.2019 року) складає 178 робочих днів.

Таким чином, стягненню з Донецької митниці ДФС підлягає середня заробітна плата позивача за весь час вимушеного прогулу у сумі 122570,80 грн. (688,60 грн. х 178 днів = 122570,80 грн.) за виключенням податків та зборів.

У відповідності з п.п.2, 3 ч.1 ст.371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню.

Суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_2 та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14417,49 грн.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п.29)

У відповідності до ч.2 ст.73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч.2 ст.77 КАС України).

В ході розгляду справи відповідачем не було доведено правомірність своїх дій та винесення рішень щодо звільнення позивача з роботи, у зв`язку із чим, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 73-78, 90, 139, 243, 246, 255, 256, 262, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 ) до Донецької митниці Державної фіскальної служби (87510, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Луніна, 1) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Донецької митниці Державної фіскальної службивід 11.10.2018 року № 594-к про звільнення ОСОБА_2 .

Зобов`язати Донецьку митницю Державної фіскальної служби поновити ОСОБА_2 на посаді, що є рівнозначною посаді заступника начальника митного поста "Бахмут" - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Бахмут" Донецької митниці ДФС.

Стягнути з Донецької митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , паспорт серії ) суму заробітної плати за час вимушеного прогулу з 12.10.2018 року по 02.07.2019 року (за 178 днів) у розмірі 122570,80 грн. за виключенням податків та зборів.

Рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_2 та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 14417,49 грн. допустити до негайного виконання.

Рішення прийняте в нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні 02.07.2019 року.

Повний текст рішення виготовлено 11.07.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Т.В.Загацька