Справа № 520/11405/18
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 р.Справа № 520/11405/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калитки О. М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О., місце складання м. Харків, повний текст складено 08.04.19 року по справі № 520/11405/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому просив суд скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами № ХК0671/291/АВ/П/ТД-ФС від 26.07.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийнята відповідачем постанова про накладення штрафу №ХК0671/291/АВ/П/ТД-ФС від 26.07.2018 на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 670140.00 грн. без дотримання вимог чинного законодавства.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 у справі № 520/11405/18 задоволено адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про скасування постанови

Відповідач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представники сторін в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч. 4 ст. 229 у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, Наказом Головного управління Держпраці у Харківській області № 01.01-07/781 від 21.06.2018 "Про проведення заходів державного контролю ФОП ОСОБА_1 наказано здійснити заходи державного контролю у формі інспекційного відвідування на предмет додержання законодавства про працю, в тому числі фактично допуску працівників до роботи без укладення трудового договору (контратку), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків) об`єктом відвідування ФОП ОСОБА_1 .

Підставою для видання наказу стало звернення фізичної особи ОСОБА_2 , з якого встановлено, що з 2013 року по травень 2018 вона працювала у фітнес центрі "Fitline", який належить ФОП ОСОБА_1 . У травні ОСОБА_2 дізналась, що ФОП ОСОБА_1 не працевлаштував її, однак вказала, що роботодавець обіцяв прийняти її на роботу офіційно.

За результатами звернення фізичної особи ОСОБА_2 , інспекторами Головного управління Держпраці у Харківській області на підставі наказу №01.01-07/781 від 21.06.2018 та направлення №01.01-94/02.03/1616 від 21.06.2018 проведено інспекційне відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за наслідками якого складено акт № ХК0671/291/АВ від 23.06.2018.

Згідно висновків акту перевірки встановлено порушення Фізичною особою-підприємцем Лютим Миколою Миколайовичем ч.1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, ч.2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці".

На підставі висновків акту інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Харківській області винесено постанову про накладення штрафу №ХК0671/291/АВ/П/ТД-ФС від 26.07.2018 у розмірі 670140.00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не підтверджено порушення встановлені інспекційним відвідуванням та за які накладено штраф.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26 квітня 2017 року, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань.

Пунктом 5 вказаного Порядку визначено підстави для проведення інспекційних відвідувань: 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту; 4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю; 6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДФС та її територіальних органів про: - невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; - факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; - факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом; - роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: - роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; - роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; - роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; - працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; - роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України "Про відпустки"); - роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; - роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; - роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; 7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Згідно статті 7 Закону України № 877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", встановлено, що для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" органи державного нагляду (контролю) та їх посадові особи під час здійснення заходів державного нагляду (контролю) зобов`язані повно, об`єктивно та неупереджено здійснювати державний нагляд (контроль) у межах повноважень, передбачених законом. Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та оцінці всіх фактів і обставин, що мають значення.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 265 КЗпП юридичні та фізичні особи-підприємці. які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Отже, для правильного вирішення справи має значення правова кваліфікація правовідносин між Фізичною особою-підприємцем Лютим Миколою Миколайовичем та фізичними особами, зокрема, їх належність до трудових.

Взаємовідносини громадянина і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як встановлено з матеріалів справи, між позивачем та фізичними особами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 укладено цивільно-правові договори про надання послуг оренди робочого місця, які наявні в матеріалах справи.

Відповідно до пункту 1.2 вказаних договорів про надання послуг оренди робочого місця для провадження незалежної професійної діяльності, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець (ФОП ОСОБА_1 ) зобов`язується надавати Замовнику наступні послуги, (надалі іменуються послуги) а) передати Замовнику у використання робоче місце, обладнане необхідним інвентарем та пристосоване для виконання Замовником його професійних та інших завдань, що випливають з його діяльності; б) забезпечити нормальні умови для здійснення діяльності Замовника на переданому в оренду робочому місці, в т.ч. обслуговування робочого місця (забезпечення електроенергією, водопостачанням, теплопостачанням, організація прибирання тощо).

Відповідно до пункту 1.3 Замовник узгоджує з Виконавцем кількісний склад груп клієнтів (учнів) та зобов`язаний комплектувати такі групи клієнтами Виконавця з дотриманням співвідношення не менше як 50:50 у відсотках. Дотримання вказаного співвідношення звільняє Замовника від обов`язку сплати орендної плати (аналогічно відносно інших договорів).

Колегія суддів зазначає, що відмінність між цивільно-правовими та трудовими договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.

Згідно вказаних угод на виконавців розповсюджується правила внутрішнього розпорядку замовника. Виконавець не самостійно та не на власний ризик організує виконання цього договору у відповідності до його умов та вимог цивільного законодавства.

Також відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

Як вбачається зі змісту досліджених угод, матеріальна відповідальність виконавця не була передбачена за невиконання або неналежне виконання покладених на нього зобов`язань за цими угодами.

Колегія суддів вказує, що цивільно-правові договори укладаються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання певних результатів. Так, в даному випадку взаємовідносини між позивачем та відповідними особами не припиняються у зв`язку з досягненням зазначеної мети. Укладені угоди містять обов`язок виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, обов`язок підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

Таким чином, зміст вищезазначених цивільно-правових договорів не свідчить про відсутність між вказаними особами крім цивільно-правових, також і неоформлених трудових відносин, а отже укладені для замаскування дійсних відносин між сторонами, внаслідок чого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не отримують прав, гарантій, передбачених законодавством про працю, тому висновок відповідача про фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору є правильним, що свідчить про наявність в діях позивача ознак порушення ч.1, 3 ст. 24 КЗпП України.

Щодо порушення позивачем ч.2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці", а саме: роботодавцем не забезпечений достовірний облік виконуваної працівником роботи, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно ч.2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Так, за місцем здійснення діяльності ФОП ОСОБА_1 працюють як адміністратори залу працівники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Вказаних працівників прийнято на роботу відповідно до наказів: №8К від 25.05.2018 - ОСОБА_7 , №2К від 03.02.2017 - ОСОБА_8 .

Відповідно до змісту вказаних наказів встановлено, що цих працівників прийнято на роботу за сумісництвом з тривалістю робочого дня (тижня) при роботі з неповним робочим часом - 20 годин (неповний робочий тиждень).

Згідно до наданих для ознайомлення та перевірки табелів обліку використання робочого часу по ФО-П ОСОБА_1 встановлено, що вказані працівники табелюються зазначеним роботодавцем як такі, що працюють неповний робочий день (3 та 4 години на день).

Відповідно до наданих для ознайомлення та перевірки документів по нарахуванню заробітної плати працівникам ФОП ОСОБА_1 заробітна плата їм нараховувалась виходячи з відпрацьованого часу, що був зазначений у вказаних табелях обліку використання робочого часу по ФОП ОСОБА_1 .

Натомість, під час проведення інспекційного відвідування працівниками ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 були надані пояснення, відповідно до яких вони працюють з 08:00 до 21:00.

При цьому, також було встановлено, що заявлений режим роботу фітнес-клубі «ГіШпе» - з 08:00 до 22:00 з понеділка по суботу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вказані працівники при оформлені їх на неповний робочий час, фактично виконували роботу повний робочий час, що встановлений у фітнес-клубі «Fitline», а отже ФО-П ОСОБА_1 не забезпечено достовірний облік робочого часу вказаних працівників.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова про накладення штрафу №ХК0671/291/АВ/П/ТД-ФС від 26.07.2018 прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень та підстави для скасування цього рішення відсутні.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 у справі № 520/11405/18 прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 року по справі № 520/11405/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про скасування постанови - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Калитка
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 11.07.2019 року