Справа № 810/4931/18
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4931/18 Головуючий у 1-й інстанції: Журавель В.О.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 01.04.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до голови Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у непостановці позивача на квартирний облік, як такого, що потребує поліпшення умов проживання та зобов`язати відповідача взяти позивача на квартирний облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні земельної ділянки позивачу та зобов`язати відповідача надати позивачу земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) у розмірі 0,15 га;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у незабезпеченні позивача роботою, яку він, враховуючи стан здоров`я, зможе виконувати та зобов`язати відповідача забезпечити позивача роботою, яку він, враховуючи стан здоров`я, зможе виконувати;

- визнати протиправними відомості, викладені у відповіді від 23.03.2018 № 335/1, яка підписана відповідачем, щодо розміру фінансової допомоги від держави, яку позивач отримує, та те, що використовує дану допомогу не за призначенням, про розмір заборгованості за комунальні послуги, яка нібито складає 50 тисяч гривень, про те, що йому необхідно лікуватися в спеціальному відділенні, але його мати - ОСОБА_2 - ухиляється від такого лікування, про те, що позивач з мамою бажає жити за рахунок волонтерів та благодійних організацій, про десяток варіантів запропонованих місць проживання, від яких вони відмовлялися, а також про те, що у кімнаті, де вони проживають, знаходилось сміття;

- зобов`язати відповідача надати вмотивовану відповідь на його заяву від 27.04.2018 яка зареєстрована за № 246.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 01.04.2019 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність голови Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича, яка полягає у не розгляді заяви ОСОБА_1 щодо постановки його на чергу на отримання житла та на отримання земельної ділянки; зобов`язано голову Великодимерської селищної ради Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.03.2018 вх. № 121 щодо постановки ОСОБА_1 на чергу на отримання житла та на отримання земельної ділянки з урахуванням висновків суду; визнано протиправною бездіяльність голови Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича в частині ненадання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 27.04.2018 яка зареєстрована за вх. № 246; зобов`язано голову Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьова Анатолія Борисовича надати вмотивовану відповідь на заяву ОСОБА_1 від 27.04.2018 яка зареєстрована за вх. № 246; провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог про визнання протиправними відомостей, викладених у відповіді від 23.03.2018 вх. №335/1, яка підписана головою Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьовим Анатолієм Борисовичем , закрито; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення в частині закриття провадження в адміністративній справі, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 « А », що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 . Згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 від 08.06.2018 позиває є інвалідом ІІ групи.

Відповідно до довідки від 28.04.2016 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу, яка має фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 . Дата закінчення дії довідки - 27.10.2016 р. У подальшому термін дії довідки продовжено з 27.10.2016 безстроково, що підтверджується відповідним записом на звороті цієї довідки.

Згідно з довідкою від 12 .09.2014 № 45 позивач з 14.04.2014 по вказану дату як переселенець з АР Крим прийнятий на тимчасове проживання в гуртожиток сімейного типу «Журавушка» за адресою: АДРЕСА_3 .

26.01.2018 позивач із заявою звернувся до Прем`єр-міністра України Гройсмана В.Б., в якій просив допомогти йому, як інваліду ІІ групи з дитинства, тимчасово переміщеної особи з АР Крим, у вирішенні його житлових питань або у вирішенні інших соціальних питань (реабілітації по основній своїй хворобі, навчання для отримання професії).

Листом Секретаріату Кабінету Міністрів України повідомлено позивача про те, що його звернення надіслано Київській обласній державній адміністрації 29.01.2018 за № 41-Р-001953/10П відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» для розгляду і надання відповіді.

29.01.2018 позивач звернувся до Броварської райдержадміністрації Київської області із заявою, в якій просить допомогти у створенні нормальних умов проживання в гуртожитку йому, як інваліду ІІ групи з дитинства.

Листом від 30.01.2018 № Р100-2 Броварська районна державна адміністрація Київської області повідомила позивача, що його заяву направляє за належністю голові Великодимерської об`єднаної територіальної громади для розгляду.

30.01.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою (вх. № 40), в якій просить допомогти у створенні нормальних умов проживання в гуртожитку ФК «Журавушка».

06.02.2018 позивач звернувся до Комітету з прав людини, національних меншин і міжнаціональних відносин із заявою про складне життя та допомоги в соціальних питаннях.

07.02.2018 позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив приїхати і скласти акт фактичного проживання і умов проживання.

20.02.2018 листом № 194 та № 195 відповідач повідомив позивача, що його звернення від 07.02.2018 (вх. № 67) та звернення від 30.01.2018 (вх. № 39) направлено за належністю до фермерського господарства «Журавушка» для надання ними акту про обстеження побутово-житлових умов ОСОБА_1 .

Крім того, відповідач повідомив, що ФК «Журавушка» комісійно склали акт від 16.02.2018, копію якого надано позивачу у двох екземплярах.

01.03.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просить поставити його на чергу на отримання житла та земельної ділянки під господарство, так як проживає на території в смт. Велика Димерка більше 3,5 років (з квітня 2014 р.), потребує поліпшення умов життя, має статус внутрішньо переміщеної особи та є інвалідом ІІ групи.

01.03.2018 позивачем направлено до відповідача інформаційний запит (вх. № 77).

07.03.2018 листом № 267 відповідачем надано відповідь на звернення позивача, в якій повідомили, що до виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області не надходив лист від Київської обласної адміністрації із його заявою.

14.03.2018 позивача повідомлено листом відповідача № 283 про результати розгляду звернення позивача, що надійшло від Київської обласної державної адміністрації. Зазначено, що позивач проживає в гуртожитку, який має приватну форму власності та належить фермерському господарству «Журавушка». Надати позивачу помешкання комунальної власності для проживання в смт. Велика Димерка відповідач не має можливості, оскільки в селищі немає житла комунальної форми власності.

20.03.2018 позивач звернувся із заявою до відповідача, в якій просив допомоги з вирішення соціальних проблем, з житлом або з наданням відповідей на чотири питання, які заявлені у заяві.

Зокрема, заявник просив вказати, якщо він звернувся не за адресою, то до кого йому слід звертатися; просив вказати чому Київська ОДА упродовж 3,5 років немає повноважень давати вказівки відповідачу; зазначити, хто саме створив йому та його матері такі умови проживання; зазначити у чому полягає його вина, що його хочуть відправити в АР Крим.

23.03.2018 листом від № 335/1 надано відповідь на заяву позивача № Р 06.907.2 від 16.03.2018, в якому зазначено, що в ході перевірки встановлено: « ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають у приватному гуртожитку, яке належить на правах приватної власності фермерському господарству «Журавушка» в смт. В. Димирка.

ОСОБА_2 звернулася в департамент соціальної політики КМДА і отримала направлення на тимчасове поселення (проживання) в гуртожитку ФГ «Журавушка», де проживає і по сьогоднішній день.

Мати ОСОБА_2 , опікуючись своїм хворим сином, на протязі 4-х років отримує цільову фінансову допомогу від держави в сумі 884, 00 грн., та 1064 грн., кожен місяць, але ухиляється від оплати комунальних послуг та послуг за проживання. Однак, отриманні кошти використовуються цими особами не за призначенням. Спільний борг складає більше 50-ти тисяч гривень за чотири роки проживання. Сім`я більше трьох років займає дві кімнати загальною площею 36 м2, в одній із кімнат знаходиться сміття, на неодноразово прохання адміністрації гуртожитку, навести порядок в кімнатах результатів не дали.

ОСОБА_1 дійсно хворий і потребує постійного медичного огляду, та лікування в спеціальному відділенні, але його мати ОСОБА_2 з незрозумілих причин ухиляється від цього і постійно пише скарги в різні інстанції. На протязі 3-х років ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було запропоновано десятки варіантів переїхати в інші місця проживання, але вони категорично відмовляються і хочуть жити за рахунок держави, інших організацій, волонтерів, благодійних фондів».

28.03.2018 листом відповідача № 377 позивача повідомлено, що його звернення № 06.969.2 від 20.03.2018 р., вх. 336 від 21.03.2018 розглянуто та повідомлено позивача про наступне: «Ваші звернення стосуються умов проживання в гуртожитку ФГ «Журавушка», за адресою АДРЕСА_4 , вище зазначений об`єкт належить фермерському господарству «Журавушка», відповідно до ч. 4-7 ст. 23 ГКУ законом встановлено основні принципи, відповідно до яких мають регулюватися відносини між органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання. Незаконне втручання органів та посадових осіб місцевого самоврядування у господарську діяльність суб`єктів господарювання забороняється. Не допускається видання правових актів органів місцевого самоврядування, якими встановлюються не передбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів (послуг) на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць. В зв`язку з тим, що ваше місце проживання може підтвердити виключно власник приміщення за укладеним договором оренди на житлове приміщення, просимо звертатися за актами огляду побутово-житлових умов, актами встановлення фактичного місця проживання до адміністрації гуртожитку. Також зауважуємо про те, що на даний час в Великодимерській селищній раді відсутнє соціальне житло та житло для тимчасового проживання».

27.03.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою вх. № 162 та із заявою вх. № 161 про надання відповіді на акт фактичного проживання та умов проживання і з проханням приїхати та скласти акт фактичного проживання і умов проживання за адресою позивача.

30.03.2018 відповідачем листом № 380 позивача повідомлено, що копії звернень, які зареєстровані за № 161 від 27.03.2018 та № 162 від 27.03.2018 відправлено за належністю до керівництва ФГ «Журавушка» (вхідний номер кореспонденції № 379 від 30.03.2018).

Листом від 02.04.2018 № 388 позивача повідомлено, що звернення, яке надійшло з Київської обласної державної адміністрації за № Р 06.907.2 від 16.03.2018 направлено за належністю до керівництва ФГ «Журавушка», вхідний номер кореспонденції № 303 від 19.03.2018.

27.04.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою вх. № 246, в якій стверджує, що в листі було написано неправдиву інформацію, у зв`язку з чим просить надати відповідь на шість запитань.

Листом вх. № 595 від 03.05.2018 відповідач на заяву позивача від 27.04.2018 вх. № 246 відповів наступне: Законом України «Про звернення громадян» ст. 5 вказано вимоги до звернення громадян. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати.

Звернення оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження.

Відповідач зазначає, що у зверненні позивача відсутня суть питання, прохання чи вимоги до органу місцевого самоврядування, зауваження та пропозиції. В зв`язку з недотриманням вимог ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення позивача не підлягає розгляду та повертається адресату.

27.04.2018 позивач звернувся із заявою № 247 до відповідача, в якій просив скласти акт умов проживання.

22.05.2018 р. листом відповідача вх. № 722 надано відповідь на заяву позивача від 27.04.2018 на вх. № 247, в якому відповідач зазначив, що вказана заява стосується факту та умов проживання в гуртожитку ФГ «Журавушка», зазначений об`єкт належить фермерському господарству «Журавушка», відповідно до ч. 4-7 ст. 23 ГКУ законом визначено основні принципи, відповідно до яких мають регулюватися відносини між органом місцевого самоврядування. Незаконне втручання органів та посадових осіб в тому числі і депутатів органу місцевого самоврядування у господарську діяльність суб`єктів господарювання забороняється.

Крім того, відповідач зазначає, що не допускається видання правових актів органів місцевого самоврядування, якими встановлюються непередбачені законом обмеження на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць. У зв`язку з тим, що факт та умови проживання може підтвердити виключно власник приміщення за укладеним договором оренди на житлове приміщення, Великодимерська селищна рада рекомендувала позивачу, звертатися за актами огляду побутово-житлових умов, актами встановлення фактичного місця проживання до адміністрації гуртожитку, який належить на праві приватної власності Фермерському господарству «Журавушка», де проживає позивач за інформацією ФГ «Журавушка» безпідставно. Стверджує, що в компетенцію селищного голови не входить надання розпоряджень депутатам селищної ради щодо створення актів побутово-житлових умов.

12.06.2018 р. позивач звернувся із заявою вх. № 459 до відповідача, в якій зазначає, що він неодноразово звертався до Великодимерської селищної ради із заявами для вирішення його проблем та виділенням землі. Проте, для позивача нічого не знайдено.

22.06.2018 листом відповідача № 956 позивача повідомлено, що на території смт. В. Димерка відсутні об`єкти житлового фонду комунальної форми власності, у зв`язку з чим відсутня можливість надання комунального житла, також об`єкти житлового фонду комунальної форми не будуються, тому Великодимерська селищна рада не має змоги запропонувати позивачу житло комунальної власності. По заборгованості за кімнату позивачу потрібно звернутися до ФГ «Журавушка», з приводу побиття позивачу потрібно подати заяву до правоохоронних органів.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною та свої права порушеними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем не було вжито відповідних дій по належному розгляду заяв позивача, а тому належним та ефективним способом правового захисту позивача є покладення зобов`язання на відповідача повторно розглянути заяви позивача про постановку позивача на чергу на отримання житла та на отримання земельної ділянки та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду у цій справі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині бездіяльності відповідача, яка полягає у незабезпечені позивача роботою, яку він, враховуючи стан здоров`я, зможе виконувати, та забезпечення позивача роботою, суд першої інстанції зазначив, що данні позовні вимоги є безпідставними, оскільки чинні норми законодавства не покладають на відповідача обов`язок вживати заходи щодо працевлаштування позивача, та зазначив що позивач для вирішення даного питання міг звернутися до Державної служби зайнятості. Закриваючи провадження в частині визнання протиправними відомостей, викладених у відповіді відповідача, суд першої інстанції зазначив, що дану вимогу належить розглядати в порядку цивільного судочинства, та вона не підлягає в розумінні норм ст. 19 КАС України до розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема апелянт зазначає, що рішення в частині закриття провадження є незаконним, оскільки між позивачем та відповідачем немає цивільних відносин, які належить розглядати в порядку цивільного судочинства, а тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині закриття провадження в адміністративній справі щодо позовної вимоги про визнання протиправними відомостей, викладених у відповіді від 23.03.2018 вх. № 335/1, яка підписана головою Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Бочкарьовим Анатолієм Борисовичем , щодо розміру фінансової допомоги від держави, яку позивач отримує, та те, що використовує дану допомогу не за призначення, про розмір заборгованості за комунальні послуги, яка нібито складає 50 тисяч гривень, про те, що йому необхідно лікуватися в спеціальному відділенні, але його мати - ОСОБА_2 - ухиляється від такого лікування, про те, що позивач з мамою бажає жити за рахунок волонтерів та благодійних організацій, про десяток варіантів запропонованих місць проживання, від яких вони відмовлялися, а також про те, що у кімнаті, де вони проживають, знаходилось сміття, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Частиною 2 ст. 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Частиною 3 ст. 19 КАС України передбачено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Разом з цим, завданням цивільного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України в порядку цивільного судочинства Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ст. 277 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам.

Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.

Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Стаття 277 Цивільного кодексу України регламентує два доволі поширених способи захисту особистих немайнових прав: 1) право на спростування неправдивої інформації; 2) право на відповідь.

Так під правом на спростування мається на увазі право вимагати від особи, яка порушила особисте немайнове право фізичних осіб шляхом поширення недостовірної інформації, визнання цієї інформації неправдивою у формі, яка є ідентичною чи адекватною до форми поширення неправдивої інформації.

Правом на спростування та правом на відповідь наділені фізичні особи, стосовно яких поширені неправдива інформація, що порушує їх особисті немайнові права. Однак, фізична особа має також право вимагати спростування неправдивої інформації і у випадку, коли вона поширена стосовно членів її сім`ї. При цьому поширення неправдивої інформації стосовно членів сім`ї фізичної особи повинно порушувати особисті немайнові права саме цієї фізичної особи, а не членів її сім`ї

Коли неправдива інформація порушує особисті немайнові права померлих осіб, то правом на спростування та правом на відповідь наділяються члени її сім`ї, близькі родичі та інші заінтересовані особи.

Підставою виникнення права на спростування та права на відповідь є правопорушення, але виникає таке право за наявності сукупності таких умов:

- поширення інформації, тобто доведення її до відома третьої особи будь-яким способом, за умови здатності сприйняття останньою її змісту. При цьому не має значення форма поширення інформації (вербальна, письмова, за допомогою міміки, жестів, конклюдентних дій, творів мистецтва тощо), основне, щоб ця інформація була сприйнята іншими (третіми) особами. І тому не вважається поширенням інформації повідомлення її особі, якої вона стосується;

- інформації про особу, тобто з якої можна було б точно встановити, що вона стосується конкретної особи, чи, принаймні, ця особа включається до вузького кола осіб, яких ця інформація стосується. При цьому слід зауважити, що для ідентифікації особи не обов`язково вказувати на її прізвище, ім`я та по батькові, номер і серію паспорта, місце проживання та інші ідентифікуючі дані.

- інформації неправдивої, тобто такої, що не відповідає дійсності чи викладена неправдиво. Це означає, що правдива інформація, навіть у випадку, коли вона порушує особисті немайнові права фізичних осіб, не може бути спростована ними. В цьому випадку можна застосувати інші способи захисту, наприклад, відшкодування майнової та/або немайнової шкоди, але не спростування. Окрім цього, ЦК вводить презумпцію добропорядності, а це означає, що будь-яку негативну інформацію, яка поширена про особу, слід вважати неправдивою, якщо тільки той, хто її поширив, не доведе протилежного;

- інформації, яка порушує особисті немайнові права, тобто дана інформація повинна або завдавати шкоди відповідним особистим немайновим благам, або якимось іншим чином перешкоджати особі у повному та своєчасному здійсненні свого особистого немайнового права, наприклад, створювати загрозу для його порушення, оспорювати його чи не визнавати взагалі.

Ще однією особливістю даного правопорушення є те, що у випадку спростування поширеної неправдивої інформації, яка порушує особисті немайнові права фізичних осіб, вина особи поширювача не враховується.

Спростування повинна здійснювати особа, яка поширила недостовірну інформацію. Саме це і відрізняє даний спосіб захисту особистих немайнових прав від права на відповідь, яка вчиняється особою, стосовно якої була поширена інформація, або ж іншими заінтересованими особами.

Якщо неправдива інформація була поширена посадовими або службовими особами при виконанні ними своїх посадових (службових) обов`язків, то обов`язок спростувати поширену інформацію покладається на юридичну особу, в якій вона працює.

Спростування здійснюється, зазвичай, у такий самий спосіб, у який була поширена неправдива інформація. У випадках, коли спростування неможливо чи недоцільно провести в такий самий спосіб, то воно повинно проходити в адекватній (максимально наближеній) формі, з урахуванням того, що спростування повинно бути ефективне, тобто охопити максимальну кількість реципієнтів, що сприйняли попереднє поширення інформації.

Окремий порядок спростування недостовірної інформації передбачений для випадків, коли ця інформація набула поширення через документ, який прийняла (видала) юридична особа. У даному випадку документ, який містить в собі таку недостовірну інформацію, що порочить особисті немайнові права фізичних осіб, має бути відкликаний.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України строк позовної давності з вимогою спростувати неправдиву інформацію, що поміщена у засобах масової інформації, встановлюється в один рік з моменту поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є відомості, викладені у відповіді від 23.03.2018 № 335/1, яка підписана відповідачем, щодо розміру фінансової допомоги від держави, яку позивач отримує, та те, що використовує дану допомогу не за призначення, про розмір заборгованості за комунальні послуги, яка нібито складає 50 тисяч гривень, про те, що йому необхідно лікуватися в спеціальному відділенні, але його мати - ОСОБА_2 - ухиляється від такого лікування, про те, що позивач з мамою бажає жити за рахунок волонтерів та благодійних організацій, про десяток варіантів запропонованих місць проживання, від яких вони відмовлялися, а також про те, що у кімнаті, де вони проживають, знаходилось сміття. Тобто, дана вимога не є публічно-правовою, оскільки в ній порушено саме питання приватно-правових відносин щодо недостовірної інформації про позивача, у зв`язку із чим вона повинна розглядатись у суді цивільної юрисдикції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 14.04.2009 у справі № 21-367во09.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що спірні правовідносини у даному випадку виникли щодо недостовірності інформації та її спростування, які носять приватно-правовий характер, що виключає можливість розгляду справи в порядку адміністративного судочинства, а являються юрисдикцією цивільного судочинства, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про закриття провадження в цій частині.

При цьому колегія суддів також враховує, що згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 277 ЦК України судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом 4 Цивільного процесуального кодексу України.

У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 15 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009, недостовірною інформацією вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, оскільки вказаний позов в частині позовної вимоги щодо визнання інформації недостовірної не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то на підставі п. 1 ч. 1 статті 238 КАС України суд першої інстанції правомірно закривив провадження в цій частині.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 01.04.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 08.07.2019.