Справа № 1540/3584/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3584/18
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1 ,

представника 3-іх осіб Оксюти В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні о 12:52 год за правилами загального позовного провадження у м.Одесі у справі за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області до Управління містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації, 3-ті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дій протиправними та скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2018 року Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати протиправними дії управління містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області щодо видачі 13.07.2016 р. за №11/01-14 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 б та скасувати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що управління містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації при видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , земельна ділянка №41-3б допустило порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» щодо обов`язкової відповідальності цільового та функціонального призначення, а також намірів щодо забудови земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні, що відповідно до п.3 ч.4 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є окремою підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Заступник прокурора Одеської області надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити. Доводами апеляційної скарги зазначено, що апелянт не погоджується з доводами суду першої інстанції щодо відсутності порушення інтересів держави. Апелянт вважає, що видані містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, надані усупереч нормам чинного законодавства, а тому прокуратура вбачає порушення інтересів держави в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області.

У відзиві на апеляційну скаргу третя осба ОСОБА_2 зазначає, що у апелянта відсутнє право подання та право заступника прокурора на підписання позову, тому просить вирішити питання щодо залишення позову без розгляду, або розглянути апеляційну скаргу та відмовити у її задоволенні, оскільки рішення суду першої інстанції є законним. Також зазначається, що заступник прокурора Одеської області в позовній заяві не зазначила, які саме порушення закону були допущені відповідачем при видачі містобудівних умов та обмежень №11/01-14 від 13.07.2016 р. Крім того, зазначає, що треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.03.2014 р. є власниками земельної ділянки №41-3/6, площею 0,3453 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 НОМЕР_1 , кадастровий номер: НОМЕР_2 . Крім того, в подальшому треті особи отримали містобудівні умови та обмеження законно, а саме на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 29.06.2016 р. у справі №815/2555/16. Таким чином, вважає, що заступник прокурора поданням відповідного позову здійснює непропорційне втручання держави у право власності (майнове право) третіх осіб, отже позовні вимоги не обґрунтовані.

Також, до суду представником 3-ї особи ОСОБА_2 до відзиву на апеляційну скаргу надані додаткові пояснення.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.03.2014 р. є власниками земельної ділянки №41-3/6, площею 0,3453 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: НОМЕР_2 .

13.07.2016 р. за №11/01-14 Управління містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 29.06.2016 р. по справі №815/2555/16 надало ОСОБА_3 та ОСОБА_2 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 № АДРЕСА_3 б, для будівництва об`єктів торгівлі (а.с.155-158).

13.09.2016 р. Департамент ДАБІ в Одеській області зареєстрував декларацію про початок виконання будівельних робіт, будівництво торгово-виставочного центру за адресою: АДРЕСА_2 ділянка АДРЕСА_3 (а.с.112-113)

Прокуратурою області в ході опрацювання даних реєстру документів, які дають право проводити будівельні роботи, встановлено, що Департаментом Державної архітектурно- будівельної інспекції в Одеській області 13.09.2016 р. зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт з будівництва торгово-виставочного центру за адресою: Одеська область, Овідіопольський АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 ділянка №41-3б.

Позивач зазначив, що згідно з містобудівного обґрунтування внесення змін до генплану ж/м «Дружний» с. Мізикевича, Овідіопольського району, Одеської області на вказаній території розташовуються житлові та громадські будівлі.

Відповідно до проекту детального плану території частини 10 масиву ж/м «Дружний», с. Лиманка масив Одеська область, Овідіопольський район в межах вулиць Маршала Жукова, Вільямса, Люстдорфська дорога, затвердженого рішенням 23 сесії VІІ скликання №782 від 14.11.2017 р. вказана земельна ділянка розташована на території садибної забудови (а.с.17).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0.3453, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ділянка №41-3б, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що містобудівні умови наміром яких є будівництво торгово-виставочного центру, відповідають цільовому призначенню даної земельної ділянки, доводи позивача про те що цільове і функціональне призначення земельної ділянки не відповідає містобудівній документації не знайшло свого підтвердження. Також суд дійшов висновку, що позивач, вказуючи на «порушення інтересів держави щодо гарантування останньою дотримання вимог містобудівного законодавства» надає надмірно загальне, формальне пояснення порушеного інтересу держави.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, цим Законом, законами України "Про Генеральну схему планування території України", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду", "Про землеустрій", іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території; детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

Згідно з ч. 4 статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», детальний план території визначає: принципи планувально-просторової організації забудови; червоні лінії та лінії регулювання забудови; функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; черговість та обсяги інженерної підготовки території; систему інженерних мереж; порядок організації транспортного і пішохідного руху; порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).

Відповідно до ч.ч. 5-7 статті 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», детальний план території складається із графічних і текстових матеріалів.

Склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Матеріали детального плану території не можуть містити інформацію з обмеженим доступом та бути обмеженими в доступі. Загальна доступність матеріалів детального плану території забезпечується відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» шляхом надання їх за запитом на інформацію, оприлюднення на веб-сайті органу місцевого самоврядування, у тому числі у формі відкритих даних, на єдиному державному веб-порталі відкритих даних, у місцевих періодичних друкованих засобах масової інформації, у загальнодоступному місці у приміщенні органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 4. ст.29 ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обґрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.

Як вбачається з матеріалів справи, треті особи є власниками земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . АДРЕСА_5 , кадастровий номер: НОМЕР_2 , - для будівництва об`єктів торгівлі.

29.06.2016 р. постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/2555/16 зобов`язано Управління містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 15.04.2016 року на видачу містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки № НОМЕР_3 /б, площею 0,3453 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: НОМЕР_2 , - для будівництва об`єктів торгівлі та видати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки №41-3/б, площею 0, 3453 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер: НОМЕР_2 , - для будівництва об`єктів торгівлі. Вказане рішення суду набрало законної сили.

Згідно з ч.4 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, треті особи на підставі містобудівних умов та обмежень від 13.07.2016 р. №11/01-14 заповнили та подали на реєстрацію до Департаменту ДАБІ в Одеській області Декларацію про початок виконання будівельних робіт, яка була зареєстрована 13.09.2016 р. за №ОД 00, в якій вказана повна та детальна інформація щодо об`єкту будівництва, а отже у третіх осіб виникли певні майнові права та обов`язки право на будівництво об`єкта нерухомості, яке вони почали реалізовувати.

В свою чергу колегією суддів встановлено, що видані містобудівні умови наміром яких є будівництво торгово-виставочного центру, відповідає цільовому призначенню даної земельної ділянки, оскільки земельна ділянка № АДРЕСА_3 , площею 0, 3453 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та відноситься до категорії земель житлової да громадської забудови. Рішенням Таїроської селищної ради №163- VI від 27.04.2011 року було затверджено містобудівне обґрунтування розміщення об`єктів комерційного, торгівельного, громадського та складського призначення для обслуговування жителів територіальної громади та Таїровської селищної ради, яке є частиною плану ж/м Дружній с. Мізікевича, згідно з містобудівним обґрунтуванням на земельній ділянці передбачено розміщення об`єкта торгівлі готельно-ресторанного комплексу, таким чином містобудівні умови та обмеження були видані третім особам відповідачем законо.

Щодо порушення інтересів держави в особі Департаменту ДАБІ в Одеській області та права звернення прокуратури до суду з цим позовом слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини третьої статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Таким чином колегія суддів зазначає, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

"Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Водночас пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Однак, позивачем не зазначено причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що в адміністративному позові позивач, вказуючи на «порушення інтересів держави щодо гарантування останньою дотримання вимог містобудівного законодавства» надає надмірно загальне, формальне пояснення порушеного інтересу держави.

Така ж правова позиція викладена у рішеннях Верховного Суду від 20.09.2018р. у справі №924/1237/17, від 19.07.2018р. у справі № 822/1169/17.

Враховуючи викладене, судова колегія апеляційного суду вважає, що в матеріалах справи відсутні належні обґрунтування прокурора про наявність підстав для представництва інтересів держави у даній справі, а також не наведено обставин нездійснення або неналежного здійснення уповноваженими органами наданих їм повноважень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а також не обґрунтовано підстави звернення до суду, зокрема, з адміністративним позовом від імені суб`єктів владних повноважень, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до ст. 23 Закону України Про прокуратуру.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законними, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та повністю відображено обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Одеської області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.07.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов