Справа № 520/3972/19
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2019 р. № 520/3972/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Панова М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Кравчені Т.І.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача та третьої особи - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2019 №121-19; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення винесено всупереч вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а дії відповідача є протиправними.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що рішення є правомірним та прийнятим з дотриманням вимог законодавства, а дії законними.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Афганістані у місті Кабул, за етнічний походженням є ОСОБА_3 . Разом із батьками, трьома сестрами та братом проживав до весни 2016 року у районі Паштун Кот міста Маймана, яке є центром провінції Фар`яб.

У квітні 2017 року позивач прибув на територію України з метою отримання захисту.

ОСОБА_2 є громадянином Афганістану, 15.05.2017 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

02.06.2017 позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №35 від 02.06.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ №84 від 02.06.2017.

Позивач, не погодившись з таким рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.01.2018 позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №1 від 17.01.2018, в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 14.12.2017 №126-17 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач звернувся до суду та просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017 №126-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2016 №84.

Рішенням Харківського окружного адміністративного від 12.03.2018 по справі №820/382/18 задоволено позов до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Вказаним рішенням були скасовані рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2017р. №126-17 та наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2016р. №84. Також цією постановою суд першої інстанції зобов`язав ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.06.2017 по справі №820/382/18 вищевказане рішення Харківського окружного адміністративного суду залишено без змін, а апеляційну скаргу ДМС України без задоволення.

16.04.2019 позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №35 від 28.03.2019, про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2018 №121-19.

Суд зазначає, що абзац 2 ст. 6 Конституції України встановлює норму, відповідно до якої органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частина 2 ст. 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень тау спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно інформації керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб міжнародного захисту осіб, які шукають притулку, з Афганістану, 30 серпня 2018 року, доступ за посиланням: https://www.refworld.org.ru/dosid/5bdc2d444.html, з урахуванням виняткових обставин, що склалися в Афганістані, аспекти, які необхідно брати до уваги при оцінці загроз життю, фізичної недоторканності або свободі, що виникають в результаті подій, серйозно порушують громадський порядок, включають той факт, що в деяких районах країни уряд утратив контроль над АПЕ та не здатне забезпечити безпеку цивільного населення. Згідно з наявними відомостями, здійснення контролю над ключовими аспектами життя людей в даних районах набуло репресивний і примусовий характер, що призводить до порушення громадського порядку, який ґрунтується на дотриманні верховенства права та повазі гідності людини. В атмосфері численних утисків прав людини подібні випадки характеризуються систематичним залякуванням і насильством, спрямованим проти цивільного населення. Зважаючи на ситуацію, УВКБ ООП вважає, що особи, які є вихідцями з районів, охоплених конфліктом між проурядовими силами та АПЕ або між різними АПЕ, або з районів, контрольованих АПЕ, як описано вище, в залежності від індивідуальних обставин справи, можуть потребувати міжнародного захисту. Особи, які визнані не відповідають критеріям статусу біженця, що містяться в Конвенції 1951 року, можуть мати право на міжнародний захист відповідно до розширеними критеріями згідно з мандатом УВКБ ООН на підставі серйозної загрози їхньому життю, фізичної недоторканності або свободі внаслідок обстановки загального насильства або подій, серйозно порушують громадський порядок.

Таліби активізували напади в Кабулі та інших великих містах, при цьому все більше нападали на афганські силові структури, чим викликали велику кількість людських жертв. Протягом усього 2017 таліби неодноразово здійснювали масштабні операції, націлені на захоплення районних адміністративних центрів, в результаті чого змогли відбити і тимчасово утримувати ряд таких центрів. Разом з тим, як повідомлялося, таліби зміцнили свої позиції переважно в сільській місцевості, що дозволило їм частіше здійснювати атаки, особливо на півночі Афганістану.

Після виведення в 2014 році міжнародних збройних cил з Афганістану спостерігається постійне погіршення ситуації в сфері безпеки і активізація збройного конфлікту в країні. За повідомленнями, рух «Талібан» продовжує наступальні дії з метою отримання контролю над більш значним числом районів, а «Ісламська держава», як повідомляється, все сильніше демонструє здатність розширити географію своєї діяльності, що ще більше дестабілізує ситуацію в сфері безпеки. Конфлікт як і раніше охоплює всі регіони країни. Після прийняття урядом рішення про захист центрів зосередження населення і стратегічних сільських районів збройні зіткнення між АПЕ і силами афганського уряду активізувалися.

Порушення прав людини в відношенні цивільного населення, за повідомленнями, відбуваються в усіх регіонах країни, незалежно від того, кому вони підконтрольні. Як повідомляється, на підконтрольних уряду територіях регулярно мають місце порушення з боку держави і його представників. У районах, де контроль (в т.ч. частковий) здійснюється проурядовими збройними групами, ними також безкарно відбуваються порушення прав людини. Так само, як повідомляється, в районах, контрольованих АПЕ, відбуваються численні порушення прав людини, в т.ч. шляхом створення паралельних структур правосуддя.

За повідомленнями, АПЕ здійснюють позасудові страти, застосовують тортури і жорстоке поводження, а також перешкоджають реалізації цивільними особами права на свободу пересування, свободу вираження поглядів, свободу релігії, участь в політичному житті, доступ до освіти і медичного обслуговування і права на ефективний засіб правового захисту.

Здатність уряду забезпечувати захист прав людини ослаблена через відсутність безпеки і численних нападів з боку АПЕ. У сільських районах і районах, де обстановка нестабільна, за повідомленнями, офіційна система правосуддя в цілому слабка і не здатна забезпечити ефективне і об`єктивний розгляд цивільних спорів і кримінальних справ. Є відомості про те, що судді і прокурори, призначені урядом, часто змушені залишати націлені пункти в зв`язку з небезпечною ситуацією. Комітет ООН проти тортур висловив стурбованість у зв`язку з тим, що уряд не вживає належних заходів для забезпечення захисту осіб. відстоюють права людини, і журналістів від переслідувань у зв`язку з їх діяльністю.

Повідомляється, що осіб, які повернулися із західних країн, АПЕ піддавали загрозам і тортурам або вбивали, оскільки вважали їх прийняли цінності, асоційовані з цим країнами, або під тим приводом, що вони стали «іноземцями» або шпигунами однієї із західних країн, або підтримували одну із західних країн. Члени місцевих громад, а також державні чиновники, як повідомляється, часто ставляться до осіб, які повернулись з підозрою, що призводить до дискримінації та відчуженості. Крім того, осіб, що відносяться до інших категорій, таким як категорія 1.е (працівники гуманітарних організацій та організацій, що працюють в сфері розвитку) і категорія 1.i (жінки, які беруть участь у суспільному житті). АПЕ можуть звинувачувати в тому, що вони перейняли цінності та зовнішній вигляд, асоційовані з західними країнами з цієї причини переслідувати.

За повідомленнями, члени руху "Талібан" здійснювали вбивства і напади, а також погрожували особам і громадам, що вважається порушниками принципів, норм і цінностей ісламу в тому вигляді, в якому вони інтерпретують "Талібаном".

Згідно з повідомленнями, в районах, де АПЕ здійснюють фактичний контроль над територією і населенням, вони використовують самі різні механізми вербування бойовиків, в тому числі механізми, засновані на примусі. Особи, які чинять спротив вербування, а також члени їх сімей, як повідомляється, наражаються на небезпеку смерті або покарання.

У зв`язку з вищевикладеним УВКБ ООН вважає, що, в залежності від обставин у кожному окремому випадку, чоловіки боєздатного віку і діти, які проживають в районах, що знаходяться під фактичним контролем АПЕ. або в районах, де ведеться боротьба за владу між проурядовими силами, АПЕ та (або) збройними групами, пов`язаними з ІГІЛ, можуть потребувати міжнародного захисту в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань з боку державних або недержавних суб`єктів через свою приналежність до певної соціальної групи або з інших відповідних підстав, зазначених у Конвенції, в поєднанні із загальною нездатністю держави забезпечити захист від такого переслідування в ситуації, коли переслідувачами виступають АПЕ.

Чоловіки боєздатного віку і діти, які чинять спротив примусової вербування державними чи недержавними суб`єктами, також можуть потребувати міжнародного захисту в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвами переслідувань через свої політичні переконання (в тому числі приписуваних) або з інших відповідних підстав.

Як з`ясувалось при розгляді справи, сказана інформація керівництва УВКБ ООН не була врахована відповідачем при прийнятті спірного рішення.

Згідно Генеральної Асамблеї, Положення в Афганістані та його наслідки для міжнародного миру і безпеки, 06.06.2018, A73/888-S/2018/539, доступ за посиланням: https://undocs.org/ru/S/2018/539, конфлікт загострився на тлі все більшої концентрації бойових зіткнень, які зосереджені в декількох провінціях. На частку провінцій ОСОБА_4 , Гільменд, ОСОБА_5 , Кандагар. Фарьяб і Газні припадають в цілому 60 відсотків інцидентів, пов`язаних з порушенням безпеки. Незважаючи на запеклі зіткнення в деяких районах, в період, що охоплюється цим доповіддю, ніяких істотних змін в розмежуванні сфер територіального контролю між урядом і рухом «Талібан» не відбулося. Напади терористів-смертників, що здійснюються в міських центрах, як і раніше тягнуть за собою велику кількість жертв.

Згідно Генеральної Асамблеї, Положення в Афганістані та його наслідки для міжнародного миру та безпеки, 07.12.2018, A73/624-S/2018/1092, доступ за посиланням: https://undocs.org/ru/S/2018/1092, обстановка в плані безпеки залишалася напруженою, кількість інцидентів залишалося високим. У той час як кількість інцидентів в області безпеки по деяким категоріям дещо зменшилася, загальне число жертв збільшилася через зростання ступеня жорстокості деяких нападів.

Рух «Талібан» тимчасово захопило стратегічні пункти вздовж основних доріг в декількох регіонах, обмеживши тим самим пересування між провінціями. Уздовж основного шосе №1 в Кабул «Талібан» захопив округу Деамірдад і ОСОБА_6 в провінції Вардак. Рух «Талібан» також неодноразово здійснювало напади вздовж шосе Мазар - Шірбінгам і Меймана - ОСОБА_7 в північному регіоні і вздовж шосе Герат - Калайі-нау на заході, ускладнюючи доступ уряду і обмежуючи пересування жителів. 30 вересня рух «Талібан» здійснюю скоординований напад на кілька урядових контрольно-пропускних пунктів в районі Кайсар провінції Фарьяб, яке вилилося в затяжне зіткнення, що закінчилося 1 жовтня, коли сили руху «Талібан» відступили.

Згідно Генеральної Асамблеї, Положення в Афганістані та його наслідки для міжнародного миру та безпеки, 28.02.2019 A73/777-S/2019/193, доступ за посиланням: https://undocs.org/ru/S/2019/193, ситуація в плані безпеки залишалася нестабільною і характеризувалася незмінно високою кількістю інцидентів в області безпеки.

Місцеві зіткнення між урядовими силами і антиурядовими елементами тривали на всій території Афганістану, причому при мінімально низької інтенсивності відповідно до сезонних тенденціями, при цьому жодна зі сторін не досягла значних територіальних завоювань. Зимові операції Афганських національних сил оборони і безпеки були зосереджені на південному регіоні, а також в Нангархарі на сході, Балх і Фарьяб на півночі, Газні на південному сході і Гераті і ОСОБА_8 на заході. Вони продовжували стикатися з проблемами в справі підвищення загального рівня безпеки уздовж основних доріг на півночі Афганістану. У період з 16 по 19 січня велика постачальна автоколона Афганських національних сил оборони і безпеки, курсуватимуть між містами Меймана і ОСОБА_9 , неодноразово піддавалася нападам, в результаті яких, за оцінками, загинуло 50 осіб і було знищено 40 автомобілів, що підриває зусилля афганських сил безпеки в цьому районі. Основним елементом зусиль афганських і міжнародних збройних сил по боротьбі з антиурядовими елементами по всій країні як і раніше є удари з повітря, причому за звітний період було зафіксовано безпрецедентне число авіаударів. Велика частина авіаударів - приблизно одна третина з них - була нанесена в провінції Гільменд, де 1 грудня в результаті удару безпілотника був убитий призначений рухом «Талібан» тіньової губернатор мулла ОСОБА_10 , за якою слідують провінції ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , Нангархар, Газні і Фарьяб.

25 лютого 2019 року МООНСА опублікувала свою щорічну доповідь про захист цивільних осіб в умовах збройного конфлікту за 2018 рік. За період з 1 січня по 31 грудня 2018 року Місія зареєструвала 10993 жертви серед цивільного населення (3804 вбитих і 799 поранених), що є найбільшим числом загиблих серед цивільного населення за один рік з того моменту, як МООНСА початку систематично документувати число жертв в 2009 році, і в цілому на 5 відсотків більше, ніж у 2017 році.

Як з`ясувалось при розгляді справи, вказана інформація Генеральної Асамблеї не була врахована відповідачем при прийнятті спірного рішення.

Суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючи з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України. Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно до Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 №1:

- ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником;

- ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою;

- при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження;

- суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях;

- при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Також суд зазначає, що відповідно до п.п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, стосовно особи, яка клопоче про отримання статусу біженця, загальний правовий принцип полягає у тому, що обов`язок надати докази лежить на особі, яка подає клопотання. В більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїжджає у країну у бідуючому стані, часто навіть без документів. Таким чином, хоча обов`язок надавати докази лежить на заявнику, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально через складність зробити це в тій ситуації в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

Відповідно до п. 20 Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки і стандарти доказів в заявах біженців»: «Відносно доказів, заяви біженців відрізняються від кримінальних справ та цивільних позовів. Дуже важко довести суб`єктивні елементи, і рішення щодо правдоподібності як правило не ґрунтується на «голих» фактах. Суддя часто буде вимушений покладатися на усні твердження заявника і зробити оцінку у світлі об`єктивної ситуації в країні походження».

Суб`єктивна сторона побоювань позивача полягає у переслідуваннях, яких він можу зазнати в Афганістані з боку угрупування Талібан через його небажання стати жертвою примусового рекрутування та через те, що його представники будуть вважати позивача порушником принципів, норм і цінностей ісламу в інтерпретації Талібану.

Відмова в наданні позивачу можливості у подальшому претендувати на отримання додаткового захисту в Україні, у випадку не надання йому статусу біженця, не відповідає нормам чинного законодавства. Якщо, позивач буде визнаний Україною особою, яка не є біженцем, то я буду відповідати усім умовам передбаченим п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Позивач залишається в Україні та не може повернутись до Афганістану внаслідок побоювання застосування до нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання існування ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини.

Таким чином, рішення відповідача є протиправним, а позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про скасування рішення - задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2019 №121-19.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 08 липня 2019 року.

Суддя М.М.Панов