Справа № 340/377/19
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2019 року м. Дніпросправа № 340/377/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

за участю: представника відповідача Буріко О.А..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року, (суддя суду першої інстанції Пасічник Ю.П.), прийняте у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький, в адміністративній справі №340/377/19, за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день остаточного розрахунку,-

в с т а н о в и в :

08 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила: стягнути з виконавчого комітету Знам`янської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 261671,09 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 24.10.2016р. її було звільнено з посади керуючої справами (секретаря виконкому) у зв`язку із скороченням штату. У день звільнення з нею не було проведено розрахунку за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні. З метою врегулювання спірного питання позивач звернулась з позовом до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області, рішенням якого від 25.10.2017р. у справі №389/1299/17 позов задоволено повністю, зобов`язано виконавчий комітет Знам`янської міської ради нарахувати та виплатити компенсацію за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, стягнуто з виконавчого комітету Знам`янської міської ради середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 88467,57 грн., зобов`язано нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (інфляційні втрати), розраховану за методикою постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, починаючи з 25 жовтня 2016 року по день фактичного розрахунку. Вищевказане рішення скасовано постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018р., а в задоволенні позову відмовлено. 17.01.2019р. Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду прийнято постанову про задоволення касаційної скарги, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018р. скасовано, а постанову Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2017р. залишено в силі. На виконання рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області відповідачем, 31.01.2019р. проведено розрахунок з позивачем. Позивач вказує, що оскільки спір щодо неповного розрахунку при звільненні вирішено на її користь, то відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 27.09.2017р. по 31.01.2019р., як це передбачено ст. 116 КЗпП України. Відповідно до розрахунку позивача період затримки становить 337 днів, середньоденний заробіток становить 277,72 грн., отже, з урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати (п.10 ПКМУ від 08.02.2005р. №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати) відповідач має сплатити 261671,09 грн.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено частково: стягнуто з виконавчого комітету Знам`янської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в сумі 3 610.36 грн...

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами адміністративного позову. Також, позивач зазначає, що судом неправильно встановлено обставини справи, та зроблено висновок про порушення відповідачем ст. 236 КЗпП України. Позивач вважає, що суд неправильно застосував до спірних відносин ст. 236 КЗпП України, при цьому не застосувавши ст. 117 КЗпП України, оскільки в своєму позові позивач просила суд стягнути з виконавчого комітету Знам`янської міської ради середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а не стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що вимоги позивача про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку стосуються при звільненні стосуються періоду з 27.09.2017 року по 17.05.2018 року та з 18.05.2018 року по 31.01.2019 року, коли рішення суду першої інстанції не набрало законної сили, а оспорювані суми не були узгодженими. Тобто, факт порушення відповідачем ст. 116 КЗпП України встановлений із набранням законної сили рішенням суду першої інстанції 17.01.2019 року. За таких обставин, підстави для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за зазначені у позові періоди відсутні. Крім того, відповідач зазначає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні це виплата, яка проводиться у розмірі середньої заробітної плати, та не є збереженням середнього заробітку, тому основною умовою для його коригування є підвищення посадових окладів у розрахунковому періоді. Відповідач вказує, що трудові відносини припинені з позивачем 24.10.2016 року, тому наступні після звільнення підвищення посадового окладу не можуть бути враховані до її розрахункового періоду.

Від позивача на адресу суду надійшли пояснення на відзив, в якому позивач зазначає. що не погоджується з доводами відповідача вказаними у відзові. Вказує, що в справі №389/1299/17 виконавчий комітет Знам`янської міської ради не заперечував суму належних до виплати позивача, а не визнавав сам факт виходу позивача на роботу у вихідні, святкові та неробочі дні. Також, позивач вказує, що нею не обраховувалась вимога про суму компенсації за роботу у вихідні дні, святкові та неробочі, натомість позивач просила суд зобов`язати відповідача самостійно вирахувати вказану компенсацію. Таким чином, на думку позивача, посилання відповідача на те, що компенсація за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні не була виплачена в останній день її роботи через існування спору не відповідає дійсним обставинам справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач в період з 20.12.2010р. по 24.10.2016р. перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем (а.с.18,19).

Після звільнення позивача з займаної посади (скорочення штату), з нею не було проведено остаточний розрахунок, а саме не виплачено компенсацію за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні.

З метою врегулювання спірного питання позивач звернулась до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача.

Постановою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2017р. позов задоволено повністю:

- зобов`язано виконавчий комітет Знам`янської міської ради Кіровоградської області нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні, а саме: 09 травня 2015 року, 02 серпня 2015 року, 28 червня 2015 року, 07 червня 2015 року, 01 червня 2015 року, 01 червня 2014 року, 27 вересня 2014 року, 03 серпня 2014 року, 24 серпня 2014 року, 09 травня 2014 року, 12 квітня 2015 року, обраховану відповідно до ст.107 КЗпП України.

- стягнуто з виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кіровоградської області на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 88467 (вісімдесят вісім тисяч чотириста шістдесят сім) грн. 57 коп.

- зобов`язано виконавчий комітет Знам`янської міської ради Кіровоградської області нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (інфляційні втрати), розраховану за методикою постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, починаючи з 25 жовтня 2016 року по день фактичного розрахунку (а.с.22-26).

Вказане рішення суду оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018р. апеляційну скаргу задоволено, постанову Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2017р. скасовано, в задоволенні позову відмовлено повністю (а.с.61-66).

Рішення апеляційного інстанції оскаржено позивачем до Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду від 17.01.2019р. касаційну скаргу задоволено, скасовано постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018р., а постанову Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2017р. залишено в силі (а.с.68-73).

31.01.2019р. відповідачем проведено з позивачем повний розрахунок на виконання рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25.10.2017р., що підтверджено копіями платіжних доручень та не заперечується позивачем (а.с.80,82,83).

Вважаючи, що відповідач має сплатити середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні, а саме з 27.09.2017р. по 31.01.2019р., як це передбачено ст. 116 КЗпП України, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку між позивачем та відповідачем існував спір щодо виплати належних позивачеві сум, як компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні розмір яких складав 6109.84 грн.. Даний спір вирішено Знам`янським міськрайонним судом Кіровоградської області, рішенням якого вимоги щодо нарахування та виплати компенсації за роботу у вихідні, святкові та неробочі дні задоволено, крім того, на позивача покладено відповідальність за ст. 117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку в сумі 8 8467.57 грн. за час затримки розрахунку при звільненні. Зважаючи на процедуру апеляційного та касаційного оскарження, рішення суду яким вирішено спір між сторонами, набрало законної сили, а отже, підлягало виконанню відповідачем починаючи з дати проголошення судом касаційної інстанції рішення по справі 17 січня 2019 року. Рішення суду відповідачем виконано 31.01.2019 року тобто із затримкою 13 днів. Отже, в даному випадку існує затримка у виконанні рішення суду, а тому відповідно до ст. 236 КЗпП України до відповідача слід застосувати заходи відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України): при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 КЗпП України: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу вищенаведених норм законодавства слідує, що необхідними складовими частинами настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є наявність належних звільненому працівникові сум при звільненні та вина роботодавця за невиплату (несвоєчасну виплату) працівникові цих сум. Тобто для застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтями 116-117 КЗпП України, необхідним є встановлення обставин невиплати працівникові на час звільнення всіх належних сум.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 15 вересня 2015 року у справі №21-1765а15, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Встановлені обставини справи свідчать, що постановою Знам`янського міськрайонного суду від 25 жовтня 2017 року з виконавчого комітету Знам`янської міської ради стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 25.10.2016 року по 26.09.2017 року при звільненні в сумі 88467грн.

Зазначеним судовим рішенням на відповідача вже покладено відповідальність за непроведення з позивачем своєчасного розрахунку при звільненні. Натомість статтею 117 КЗпП України не передбачено відповідальності за несвоєчасну виплату роботодавцем суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку з відповідача середнього заробітку з 27.09.20178 року по 31.01.2019 року за несвоєчасне провадження розрахунку при звільненні безпідставними, оскільки кошти, що були стягнуті на користь позивача судовим рішенням, не входили до сум, які належали їй до виплати при звільненні, відтак їх несвоєчасна виплата не передбачає відповідальності, визначеної ст. 117 КЗпП України.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладений в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року в адміністративній справі №524/8024/16-а.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції фактично дійшов вірного висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні відсутні, натомість, судом необґрунтовано зроблено висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача сум компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду в порядку ст. 236 КЗпП України.

Як вказує позивач в своїй апеляційній скарзі, що підтверджується матеріалами справи, вона звертаючись до суду із позовом не заявляла до суду вимог про стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду в порядку ст.236 КЗпП України. На думку позивача, суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку приймаючи рішення про стягнення з відповідача сум компенсації саме за несвоєчасне виконання рішення суду згідно ст. 236 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з частиною першою статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

З огляду на зміст наведеної норми процесуального права та з урахуванням того, що вимогою заявленого позову є стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні, предметом доказування в даній справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення саме середнього заробітку при несвоєчасному розрахунку при звільненні в судовому порядку.

Натомість, питання можливості стягнення на користь позивача компенсації за час затримки виконання рішення суду не охоплюється предметом даного позову, оскільки воно не є предметом позову у даній справі, а відтак, суд не має процесуальних повноважень у межах розгляду даної справи здійснювати правовий аналіз дій відповідача в контексті ст. 236 КЗпП України. В свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не позбавлена права на звернення до суду із відповідним позовом про стягнення сум компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду, якщо вважає, що має місце порушення її прав.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції фактично було вирішено вимоги, які позивачем не заявлялись, при цьому судом не обґрунтовано підстави та доцільність виходу за межі позовних вимог, що не відповідає вимогам КАС України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Керуючись ст. 243,ст. 308,ст. 310,ст. 317,ст. 321 КАС України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.04.2019 року в адміністративній справі №340/377/19 скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 11.07.2019 року.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай