Справа № 520/104/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 р.Справа № 520/104/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 04.04.19 року по справі № 520/104/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- скасування рішення ДМС України від 14.12.2018 р. №422-18;

- зобов`язання ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що 28.12.2018р. отримала повідомлення від ГУ ДМС України у Харківській області від 27.12.2018р. №111 яким їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2018р. № 422-18. Позивач вважає, вказане рішення 14.12.2018р. № 422-18 протиправними, та таким, що порушує її права, для відновлення яких необхідно його скасувати. Вказуючи, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування цілком обґрунтованими. Під час перевірки інформації, яку позивач надавала разом зі зверненням з відповідною заявою, відповідачем проводилась перевірка поверхнево і необ`єктивно, ситуація у країні походження позивача належним чином не вивчалась. Крім того, позивач вказала, що є дружиною громадянина Сирії - ОСОБА_2 , який проживає в м. Харкові та рішенням ДМС України від 31.12.2014р. №791-14 його визнано особою, яка потребує додаткового захисту. Отже позивач повинна була отримати захист в Україні, як дружина особи, яку вже було визнано особою, що потребує додаткового захисту. Під час винесення рішення, відповідач знехтував правом на возз`єднання родини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 року адміністративний позов - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 14.12.2018р. №422-18.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 від 30.03.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

В решті вимог - позов залишено без задоволення.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , громадянка Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Ідліб , 30.03.2018р. звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.171)

Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області 28.12.2018р позивачу вручене повідомлення № 111 від 27.12.2018 року про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.227)

Вказане повідомлення складене на підставі рішення ДМС України від 14.12.2018 р. №422-18, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону відсутні.(а.с. 226)

При цьому, фактичною підставою для винесення спірного рішення послугував Висновок головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Харківській області від 18.10.2018р. (а.с.210-225)

Так, під час складення висновку, головний спеціаліст Шеметов О .Г. вказав, що заявниця повідомила, що приїхала до України до свого чоловіка, а також через військові дії у Сирії. ОСОБА_1 зробила спробу обґрунтувати своє прибуття до України та звернення за захистом твердженнями про її перебування у шлюбі з громадянином Сирії ОСОБА_2 , який проживає в м. Харків та якого визнано особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що, відповідно до статті 4 Закону, давало б їй підстави для возз`єднання сім`ї, однак вона не довела викладені вище обставини - наявність у матеріалах справи двох свідоцтв про шлюб, виданих різними установами у різних місцях, із зазначеними в них різними датами укладення шлюбу, непослідовність та суперечливий характер наданих заявницею відомостей щодо укладення шлюбу, а також відомості ОСОБА_2 , що суперечать відомостям заявниці щодо останнього, не дають підстав стверджувати, до вони є подружжям.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач повинна була отримати захист в Україні, як дружина особи, яку було визнано особою, що потребує додаткового захисту згідно вимог ч. 1,2 ст. 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI (далі по тексту - Закону України №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно п.1 ст.1 Закону України №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 статті 1 Закону України №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Пунктом 4 ст. 1 Закону України №3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 ст.7 Закону України №3671 встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09. 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

При цьому, відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, у 2016 році ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Сирії - ОСОБА_2 .

Чоловіка позивача рішенням ДМС України від 31.12.2014р. №791-14 визнано особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується копією відповідного посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с17).

Судом першої інстанції встановлено, що чоловік позивача неодноразово звертався до Міністерства закордонних справ України з заявами, в яких просив надати ОСОБА_5 дозвіл МЗС на оформлення візи для в`їзду в Україну у посольстві України в Лівані, як члену сім`ї особи, яку визнано особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.23-34) Однак, ОСОБА_5 повідомлено про відмову в наданні візи для в`їзду в Україну.

У зв`язку з невдалими спробами отримання візи для в`їзду в Україну, позивач приїхала до України через Російську Федерацію з метою отримання захисту та возз`єднання родини.

Під час проходження паспортного контролю у потязі, який прямував з Російської Федерації до міста Харків 30.03.2018р., позивач звернулась за отримання захисту в Україні до співробітників Державної прикордонної служби України.

Отже, позивач одразу після приїзду до України звернулась за отриманням захисту в Україні з метою возз`єднання з сім`єю.

Щодо висновків відповідача про наявність підстав стверджувати, що позивач та її чоловік не є подружжям, оскільки у матеріалах справи наявні два свідоцтва про шлюб, виданих різними установами у різних місцях, із зазначеними в них різними датами укладення шлюбу, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2016 року ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Сирії - ОСОБА_2 у Шаріатському суді міста Дамаск. Потім вказаний шлюб протягом десяти діб, а саме 1 березня 2016 року було зареєстровано у органах реєстрації актів цивільного стану, що підтверджується відповідним свідоцтвом, яке було видано 05 вересня 2016р року у генеральному управлінні РАЦСу м. Ідліб.

Копії вказаних свідоцтв про шлюб разом з засвідченими перекладами надані представником позивача до матеріалів справи.(а.с.188, 203)

Дослідивши Витяг з інформаційної підбірки УВКБ ООН та МВС Сирійської Арабської Республіки «Цивільна документація та реєстрація у Сирійській Арабській Республіці» з перекладом, колегія суддів дійшла висновку, що документи наявні у позивача та її чоловіка на підтвердження їх сімейних відносин (копія свідоцтва про шлюб з Шаріатського суду та свідоцтво про шлюб з органів РАЦСу) відповідають положенням законодавства Сирійської Арабської Республіки у шлюбно-сімейній сфері та не містять хронологічних протиріч, спростовуючи висновки третьої особи, які зазначені у висновку від 18.10.2018 року.

Також, представником позивача в якості підтвердження реальності сімейних відносин ОСОБА_1 з її чоловіком, до матеріалів справи надані письмові свідчення ОСОБА_6 юриста Благодійного Фонду «Право на захист», що є виконавчим партнером Управління Верховного комісара ООН у справах біженців з додатками (копія заяви на соціальну допомогу, копію висновку домашнього звіту, копія посвідчення БФ «Право на захист»), якими підтверджується, що 18.09.2018 року ним проведено домашній візит та огляд житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

В вказаних письмових свідченнях зазначено, що за вказаною адресою проживали дві особи: ОСОБА_1 (яка звернулась за захистом в Україні) та ОСОБА_2 (який був визнаний в Україні особою, що потребує додаткового захисту). Вказані особи проживали за зазначеною адресою однією сім`єю та зазначили, що один одному приходяться чоловіком та дружиною.

Огляд домашнього приміщення проводився з метою отримання фінансової допомоги від УВКБ ООН ОСОБА_1 , оскільки вона на той час була новоприбулою особою на території України та не володіла українською мовою, що перешкоджало її працевлаштуванню та можливості інтеграції в українське суспільство, а також була вагітною.

Згідно копії медичного свідоцтва про народження № 590 від 26.12.2018 року та копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 позивач ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дитину - ОСОБА_7 , в графі батьки дитини вказано, що ОСОБА_1 та її чоловік, ОСОБА_2 , є батьками вказаної дитини.(а.с.22, 230)

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції 27.03.2019 року, чоловік позивача ОСОБА_2 , був допитаний в якості свідка та розповів, що дійсно проживає з своєю дружиною однією сім`єю, разом з дружиною виховують доньку, чоловік повністю фінансово забезпечує свою сім`ю, оскільки дружина доглядає за дитиною.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

Відповідачем в оскаржуваному рішенні від 14.12.2018р. №422-18 вказано про встановлення стосовно заявниці відсутні умови передбачені пунктом 1 та пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, про встановлення інших умов передбачених абзацами другим, третім частини першої статті 6 та другим і третім частини першої статті 25 цього Закону, в оскаржуваному рішенні відсутні.

Частиною 3 ст. 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що у разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв`язку з членами своєї сім`ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз`єднанні сім`ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв`язку.

Пунктом 24 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" чоловік (дружина) є членами сім`ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач повинна була отримати захист в Україні, як дружина особи, яку було визнано особою, що потребує додаткового захисту згідно вимог ч. 1,2 ст. 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано частково задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 року по справі № 520/104/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 року по справі № 520/104/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 11.07.2019 року