Справа № 160/3496/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 липня 2019 року м. Дніпросправа № 160/3496/19
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року (головуючий суддя Врона О.В.) про повернення позовної заяви в адміністративній справі

за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Верби Андрія Петровича

до Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області

про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

17 квітня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 (далі Позивач) адвокат Верба Андрій Петрович звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі Відповідач), в якій просив суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Мазур Анастасії Сергіївни від 11 квітня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400,00 грн. на ОСОБА_1 ;

- в порядку підготовки справи до судового розгляду витребувати у Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №58654717;

- судові витрати покласти на відповідача.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 22 квітня 2019 року позовну заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Верби Андрія Петровича до Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу повернув позивачеві (а.с. 2-3).

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції оскаржив її в апеляційному порядку (а.с.19-20).

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що копія ордеру серія ДП №39/004 від 16.04.2019 року не є належним документом, який підтверджує повноваження адвоката Верби Андрія Петровича на подання та підписання позовної заяви від імені позивача ОСОБА_1 .

Відповідачем не подано відзив на апеляційну скаргу.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, а апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву виходив з того, що не подання на підтвердження повноважень представника позивача, яким є адвокат, оригіналу ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреності може бути підставою для повернення позовної заяви відповідно до п. 3 ч. 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 2 КАС України вказано, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Приписи ч. 1 ст. 57 КАС України визначають, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно з ч. 4 ст. 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлюють, що ордер це письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Виходячи зі змісту ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору і є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Згідно п. 14 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2012 року №36 (далі - Положення №36), ордер встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Про обмеження правомочності адвоката, встановлені угодою про надання правової допомоги, останній або керівник адвокатського об`єднання (бюро) зобов`язані вказати на звороті ордера.

Крім того, п. 15 Положення №36 встановлює, що ордер повинен містити посилання на договір про надання правової допомоги/доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа.

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм випливає, що виданий відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» ордер є самостійним документом, що підтверджує повноваження представника.

Судом першої інстанції було встановлено, що подана до суду позовна заява ОСОБА_1 , підписана її представником, адвокатом Вербою А.П., на підтвердження повноважень якого до позовної заяви додано копію лицевої сторони ордеру серії ДП №39/004 від 16.04.2019 року та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та копію договору про надання правової допомоги від 16.04.2019 року.

При цьому, Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено право адвоката засвідчувати копії документів, яким і скористався адвокат Верба А.П. при зверненні з адміністративним позовом в інтересах клієнта ОСОБА_1 та засвідчив копію ордеру серії ДП №39/004 від 16.04.2019 року.

У зв`язку з викладеним та з огляду на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки копії ордеру серії ДП №39/004 від 16.04.2019 року та не дослідив обставини засвідчення такого документу у визначеному законом порядку, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність документів на підтвердження повноважень адвоката Верби А.П., діючого в інтересах позивача у даній справі, є передчасним та необґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 317/343/17 та від 17 грудня 2018 року у справі №308/8995/17, де зокрема вказано, що аналіз положень частин 4, 6 ст. 59 КАС України свідчить про те, що одним із документів, що підтверджують повноваження адвоката як представника, є ордер, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». При цьому процесуальний закон не вимагає надання оригіналу ордеру до металів справи. Достатнім для дотримання вказаних законодавчих положень є надання засвідченої в установленому законом порядку копії ордеру.

При прийнятті рішення по суті заявлених апеляційних вимог колегія суддів, бере до уваги і те, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.

У рішеннях від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п. 1 ст. 6 Коневенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала про повернення позовної заяви зумовила утворення перешкод позивачу у доступі до правосуддя, що свідчить про наявність підстав для її скасування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За даних обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання про повернення позовної заяви було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим дійшов хибного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, тому ухвала суду першої інстанції від 22 квітня 2019 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року в адміністративній справі №160/3496/19 скасувати.

Справу №160/3496/19 за позовом представника позивача ОСОБА_1 адвоката Верби Андрія Петровича до Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова