Справа № 640/6749/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6749/19 Суддя першої інстанції: Чудак О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Файдюка В.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю на проголошене о 12 годині 14 хвилин рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича, третя особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - Позивач, ТОВ «Фірма «Т.М.М.») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Варави Романа Сергійовича (далі - Відповідач, Приватний виконавець Варава Р.С.), третя особа - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - Третя особа, АТ «Укрсоцбанк»), про визнання протиправною та скасування постанови від 25.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження №58713777.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.06.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, по-перше, зазначення приватним нотаріусом у виконавчому написі органу, до якого можна пред`явити виконавчий документ, не може вважатися обов`язковою вимогою з огляду на відсутність у нотаріуса повноважень на визначення органу, який буде виконувати виконавчі написи, по-друге, на момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження Приватним виконавцем було збільшено суму цивільно-правової відповідальності до 770 000 000,00 грн., по-третє, Відповідачем правильно визначено суму основної винагороди приватного виконавця з урахуванням вже стягнутої з ТОВ «Фірма «Т.М.М.» заборгованості, а також порядок її стягнення, по-четверте, з огляду на переривання строку пред`явлення виконавчого напису до виконання, останній було пред`явлено у межах визначеного Законом України «Про нотаріат» річного строку.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, визначена у постанові Приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження сума винагороди жодним чином не підтверджена та безпідставно взагалі вказана в оскаржуваному індивідуальному акті, по-друге, виконавчий напис нотаріуса пред`явлений до виконання після спливу одного року з моменту його вчинення, а в силу приписів ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у межах спірних правовідносин переривання строку пред`явлення виконавчого документа не мало місце.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.07.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Приватним виконавцем правомірно повідомлено ТОВ «Фірма «Т.М.М.» про розмір основної винагороди у постанові про відкриття виконавчого провадження, а незгода з його розрахунком не охоплюється предметом розгляду даної справи. Наголошує, що в силу положень ч. 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчого напису до виконання був перерваний, а відтак при повторному пред`явленні виконавчого документа не був пропущений. Окремо звертає увагу на неприйнятність посилання Апелянта на лист Міністерства юстиції України від 29.06.2010 року, оскільки останній не підлягає обов`язковому застосуванню.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від Приватного виконавця не надійшло.

Протокольною ухвалою суду від 10.07.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ТОФ «Фірма «Т.М.М.» про витребування документів та виклик свідка, оскільки запитувані документи наявні у матеріалах справи, а свідок ОСОБА_1 був допитаний судом першої інстанції.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених в останній підстав.

Відповідач та представник Третьої особи наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 20.12.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенко Д.О., на підставі статей 87-89 Закону України «Про нотаріат» та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №7858, на договорі застави № б/н, посвідченому 04.03.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрованому в реєстрі за №535, про звернення стягнення на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ТОВ «Фірма «Т.М.М.» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: квартири НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , нежитлові приміщення №116, №118, №123 (а.с. 17-18). Зазначене нерухоме майно передане в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Фірма «Т.М.М.» за кредитним договором від 04.03.2004 року №252-СВ.

Відповідно до виконавчого напису від 20.12.2017 року №7858 за рахунок коштів, отриманих від реалізації вищезазначених приміщень, запропоновано задовольнити частково вимоги АТ «Укрсоцбанк» виключно щодо заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 857 932,43 євро, що станом на 13.11.2017 року становить еквівалент 459 147 256,92 грн.

Постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 23.01.2018 року відкрито виконавче провадження №55614130 з примусового виконання виконавчого напису від 20.12.2017 року №7858 (а.с. 113-114).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 20.03.2019 року №55614130 повернуто виконавчий документ стягувачу у зв`язку із тим, що 12.03.2019 року за №12.1-02/37-10405 до Відділу надійшла заява АТ «Укрсоцбанк» про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 115-116).

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що в ході виконавчого провадження №55614130 виконавчий напис від 20.12.2017 року №7858 виконано частково та реалізовано з публічних торгів Державним підприємством «СЕТАМ» нежитлові приміщення №№116, 118 та 123, перераховано стягувачу кошти в сумі 15 187 621,58 грн.; квартиру № НОМЕР_3 передано АТ «Укрсоцбанк» в рахунок погашення заборгованості, у зв`язку з нереалізацією на торгах «СЕТАМ» за ціною 12 890 108,00 грн. Для проведення опису квартири № НОМЕР_2 боржник не допустив державного виконавця, про що складено акти та направлено подання до суду про примусове входження.

25.03.2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до Приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження, а якій просило: відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого напису від 20.12.2017 року №7858; накласти арешт на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_4 ; вжити заходів щодо опису іпотечного майна та передачі його на реалізацію; стягнути з боржника на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 459 147 256,92 грн.; кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки перерахувати для погашення заборгованості на рахунок № НОМЕР_1 в АТ «Укрсоцбанк» (а.с. 46-47).

Приватним виконавцем 25.03.2019 відкрито виконавче провадження №58713777 з виконання виконавчого напису від 20.12.2017 року №7858 (а.с. 58-60). У даній постанові зафіксовано, що станом на 20.03.2019 року Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по виконавчому документу на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто 28 077 729,58 грн. Загальна сума боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця становить 474 176 480,07 грн.

Дану постанову було направлено на адресу Позивача 25.03.2019 року (а.с. 61-62) та отримано останнім 28.03.2019 року, що не заперечується ТОВ «Фірма «Т.М.М.».

Крім того, 25.03.2019 року Приватним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 43 106 952,73 грн, яка складається з 10% від загальної суми до стягнення за виконавчим документом та може бути сплачена боржником в добровільному порядку на рахунок приватного виконавця або буде стягнута в примусовому порядку в процесі виконавчого провадження згідно із вимогами статей 27, 45 Закону України «Про виконавче провадження».

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ст. 91 Закону України «Про нотаріат», а також ряду підзаконних актів, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки виконавчий документ до виконання пред`явлено у межах встановлений строків, сума винагороди Приватним виконавцем обрахована вірно, в останнього на момент відкриття виконавчого провадження страхова сума цивільно-правової відповідальності перевищувала обсяг суми за виконавчими документами, а у нотаріуса відсутній обов`язок з визначення конкретного виконавця виконавчого напису.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приписи ч. 1 ст. 27 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначають, що фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, аналіз змісту положень ч. 2 ст. 5 Закону, яка передбачає виключний перелік рішень, примусове виконання рішень яких не може здійснювати приватний виконавець, свідчить, що у даному переліку відсутня згадка про виконавчі написи нотаріуса.

За таких обставин та з огляду на закріплений у п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язковий принцип (засаду) диспозитивності виконавчого провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з метою виконання виконавчих написів нотаріусів, стягувачі мають право вибору, звертатися за примусовим виконанням рішення до державних або до приватних виконавців.

Відтак, зазначення приватним нотаріусом Осипенко Д.О. у виконавчому написі від 20.12.2017 року №7858 органу, до якого можна пред`явити виконавчий документ, не може вважатись обов`язковою вимогою щодо такого органу в силу відсутності у нотаріусів повноважень на визначення органу, які будуть виконувати їх виконавчі написи.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 5 Закону, приписи якого за своїм змістом аналогічні положенням ч. 4 ст. 24 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», приватний виконавець не має права здійснювати виконавчі дії, якщо сума стягнення за виконавчим документом з урахуванням сум за виконавчими документами, що вже перебувають у нього на виконанні, перевищує мінімальний розмір страхової суми за договором страхування цивільно-правової відповідальності приватного виконавця. У такому разі приватний виконавець зобов`язаний укласти договір страхування на належну страхову суму.

Згідно п. 1 розд. ІІ Порядку формування і ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 року №2431/5 (далі - Порядок №2431/5), Єдиний реєстр містить відомості про реквізити договору страхування цивільно-правової відповідальності приватного виконавця, строк дії договору, відомості про страховика та страхову суму.

Відповідно до п. п. 3, 4 розд. ІІ вказаного Порядку у разі зміни відомостей, які підлягають внесенню до Єдиного реєстру, приватний виконавець зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня письмово повідомити про це Міністерство юстиції України.

Безпосереднє унесення відомостей до Єдиного реєстру забезпечується структурним підрозділом Міністерства юстиції України, що забезпечує формування і реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів.

Такі відомості вносяться не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відомостей, які згідно із Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» підлягають внесенню до Єдиного реєстру. При внесенні цих відомостей у Єдиному реєстрі автоматично формується реєстраційний номер запису про приватного виконавця.

Згідно п. п. 1, 3 розд. ІІІ згаданого Порядку №2431/5 доступ до інформації з Єдиного реєстру є безоплатним, здійснюється цілодобово і без обмежень на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України із забезпеченням можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування інформації.

За результатами пошуку формується інформаційна довідка, яка містить відомості, зазначені в пункті 1 розділу ІІ цього Порядку.

Пунктом 3 розділу ІV Порядку №2431/5 передбачено, що за достовірність інформації, що вноситься до Єдиного реєстру, відповідає особа, яка подає інформацію для внесення до Єдиного реєстру.

Як було встановлено судом першої інстанції, ТОВ «Фірма «Т.М.М.» було надано інформаційну довідку від 16.04.2019 року №0416 (а.с. 23-24), в якій зазначено, що сума цивільно-правової відповідальності Приватного виконавця за договором від 17.07.2018 року №ВПВ/07/18 строком дії до 31.07.2019 року, складає 270 000 000,00 грн.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, між ПрАТ «СК «Рідна» і Приватним виконавцем 25.03.2019 року укладено додаткову угоду до договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності приватного виконавця від 17.07.2018 року №ВПВ/078/18, згідно якої збільшено страхову суму до 770 000 000,00 грн. (а.с. 134). При цьому, на переконання колегії суддів, Окружний адміністративний суд міста Києва з огляду на надані Відповідачем пояснення, прийшов до вірного висновку, що останній не вносить відомості до Єдиного реєстру приватних виконавців України, а лише повідомляє міністерство, яке і забезпечує внесення інформації. Водночас, повідомлення ним сформовано того ж дня та направлено до Міністерства юстиції України. Станом на час розгляду даної справи зміни до реєстру внесені .

Крім того, згідно наданої Приватним виконавцем на вимогу суду першої інстанції довідки обліку виконавчих проваджень (а.с. 179) станом на 25.03.2019 року у Відповідача перебувало 159 виконавчих документів на загальну суму 569 596 608,35 грн, з них: 146 на загальну суму 531 347 297,40 грн; 12 на загальну суму 1 002 489,24 доларів США, що станом на 25.03.2019 року еквівалентно 26 415 591,47 грн; 1 виконавчий документ на загальну суму 368 881,53 Євро, що станом на 25.03.2019 року еквівалентно 11 833 719,48 грн.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що, з огляду на укладення додаткової угоди, направлення повідомлення приватним виконавцем до Міністерства юстиції України про збільшення розміру цивільно-правової відповідальності, прийняття заяви АТ «Укрсоцбанк» та часу винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, що відображено у відповідній системі та реєстрі, оскаржувана постанова прийнята без перевищення мінімального розміру страхової суми та з дотриманням відповідного порядку її формування.

Надаючи оцінку позиції суду першої інстанції щодо правильності визначення Приватним виконавцем розміру винагороди у розрізі доводів Апелянта про її необґрунтованість, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

За правилами ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Розмір та види витрат виконавчого провадження визначаються Міністерством юстиції України.

Стягнення з боржника додаткової винагороди приватному виконавцю, а також додаткових витрат, крім визначених Міністерством юстиції України, не допускається.

Відповідно до п. 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.03.2016 року №643 (далі - Порядок №643), приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що основна винагорода приватного виконавця визначається у відповідній постанові про стягнення основної винагороди та встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута у виконавчому провадженні. Така сума основної винагороди стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом, а виплата здійснюються пропорційно до фактично стягнутої суми.

Як було встановлено раніше, Приватним виконавцем 25.03.2019 року прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 43 106 952,73 грн, яка складається з 10% від загальної суми до стягнення за виконавчим документом та може бути сплачена боржником в добровільному порядку на рахунок приватного виконавця або буде стягнута в примусовому порядку в процесі виконавчого провадження згідно із вимогами статей 27, 45 Закону. Примірник даної постанови було направлено боржнику (а.с. 123).

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, у постанові про відкриття виконавчого провадження від 25.03.2019 року №58713777 зазначено, що загальна сума боргу ТОВ «Фірма «Т.М.М.» з урахуванням основної винагороди Приватного виконавця становить 474 176 480,07 грн.

Загальна сума заборгованості за виконавчим написом №7858 від 20.12.2017 року складала 459 147 256,92 грн. У рамках виконавчого провадження №55614130 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по виконавчому документу на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто заборгованість за вказаним виконавчим листом у розмірі 28 077 729,58 грн.

Таким чином, Відповідач отримав на виконання виконавчий напис нотаріуса від 20.12.2017 року №7858, за яким необхідно стягнути з Позивача заборгованість в сумі 431 069 527,34 грн. (459 147 256,92 грн. - 28 077 729,58 грн.).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що Приватний виконавець правильно визначив суму основної винагороди у розмірі 43 106 952,73 грн. (10% від 431 069 527,34 грн.) та загальну суму боргу ТОВ «Фірма «Т.М.М.» - 474 176 480,07 грн. (431 069 527,34 грн. + 43 106 952,73 грн.), а також порядок її стягнення.

Посилання Апелянта на те, що Відповідачем безпідставно було самостійно визначено розмір заборгованості ТОВ «Фірма «Т.М.М.» перед АТ «Укрсоцбанк», яка за рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 01.04.2019 року у справі №06/19, складає 7 097 868,68 євро (211 161 593,23 у гривневому еквіваленті), судовою колегією оцінюється критично, оскільки, як було неодноразово підкреслено вище, розмір заборгованості за виконавчим написом нотаріуса складає 459 147 256,92 грн., про що безпосередньо зазначено в останньому. При цьому, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята 25.03.2019 року, у той час рішення третейського суду датоване 01.04.2019 року.

Крім іншого, як вірно підкреслив суд першої інстанції, оскарження Позивачем порядку визначення розміру основної винагороди Приватним виконавцем не стосується предмету позову, і виходиться за межі позовних вимог, оскільки ТОВ «Фірма «Т.М.М.» не заявлено позовних вимог про визнання протиправними дій Приватного виконавця щодо розрахунку та встановлення розміру основної винагороди, а також постанови про стягнення основної винагороди.

Надаючи оцінку твердженням Окружного адміністративного суду міста Києва щодо дотримання АТ «Укрсоцбанк» строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 91 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення.

Зі змісту виконавчого напису від 20.12.2017 року №7858, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О., вбачається, що строк його пред`явлення до виконання складає один рік з моменту вчинення.

Даний виконавчий напис пред`явлено до примусового виконання Приватному виконавцеві 25.03.2019 року.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття (частина друга статті 12 вказаного Закону).

За правилами ч. 4 ст. 12 Закону строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Як вірно підкреслив суд першої інстанції з огляду на встановлені вище обставини справи, строк пред`явлення виконавчого напису від 20.12.2017 року №7858 був перерваний, оскільки постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 23.01.2018 року було відкрито виконавче провадження №55614130 з примусового виконання згаданого виконавчого напису нотаріуса.

При цьому, у ході виконавчого провадження №55614130 представником АТ «Укрсоцбанк» подано заяву від 12.03.2019 року №12.1-02/37-10405 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону, у зв`язку з цим було прийнято постанову від 20.03.2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами ч. 5 ст. 37 Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених статтею 37 Закону, не є перешкодою для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання та при цьому не ставиться у залежність будь-яка із підстав такого повернення. Водночас, строк реалізації права стягувача на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання обмежений строками, встановленими статтею 12 Закону.

Колегією суддів враховується, що у постанові від 26.06.2018 року у справі №727/1256/16-ц Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи положення статей 22, 23, 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV, приписи якого частково знайшли своє відображення у Законі України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, дійшла висновку, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

За таких обставин, оскільки строк пред`явлення виконавчого напису нотаріуса від 20.12.2017 року №7858 до виконання переривався з 23.01.2018 року по 20.03.2019 року, повторне пред`явлення його до виконання 25.03.2019 року відбувалося у межах визначеного ст. 91 Закону України «Про нотаріат» та ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» строку.

Посилання Апелянта на неврахування судом першої інстанції положень ч. 5 ст. 12 Закону в якості підстав для висновку про недотримання Третьою особою строку пред`явлення виконавчого напису до виконання, судом апеляційної інстанції оцінюється критично з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

На переконання колегії суддів, розглядаючи положення частини 4 та частини 5 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку, Позивачем не було враховано, що вказані норми права регулюють відмінні між собою правовідносини. Так, як вже було зазначено вище, положення ч. 4 ст. 12 Закону регулюють питання переривання строків пред`явлення виконавчого документа до виконання. Натомість, приписи ч. 5 ст. 12 Закону регламентують питання обчислення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у випадках: повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю у повному обсязі або частково виконати рішення; повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника. Отже, норми ч. 5 ст. 12 Закону до спірних правовідносин не можуть бути застосовані.

Посилання Апелянта на лист Міністерства юстиції України від 29.06.2010 року №31-32/132, в якому містяться роз`яснення щодо строку пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до виконання, судовою колегією оцінюється критично, оскільки даний лист не має обов`язкового характеру з огляду на неналежність останнього до нормативних актів.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

В.В. Файдюк

Повний текст постанови складено « 10» липня 2019 року.