Справа № 420/1635/19
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1635/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенко А.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 (87521, м. Маріуполь, вул. Гагаріна, 150-а) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
Стислий зміст позовних вимог.
З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 87), просить суд:
- Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 чу індексації грошового забезпечення з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року.
- Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року.
- Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 (вій ськова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення 07 квітня 2016 року остаточного розра хунку при звільненні з військової служби ОСОБА_1 .
- Стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , середній розмір грошового за безпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період із 08 квітня 2016 року по день постановлення місцевим адміністративним судом рішення у даній справі.
Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування адміністративного позову позивачем зазначено, що після звільнення з військової служби в запас Збройних Сил України, від суб`єкта владних повноважень була отримана відпо відь № 14-3432 від 23 квітня 2018 р., зі змісту якої вбачається, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення Позивача по справі суб`єктом владних повноважень не проводилась у зв`язку із відсутністю фінансування. Позивач вважає, що у даному випадку наявна протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень, яка полягає у неправомірному не нарахуванні та невиплаті Позивачу індексації грошового забезпечення, яка в свою чергу призвела до порушення його законних прав та інтересів.
Також, Позивач вважає, що Відповідачем було допу щено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 КЗпП України та у відповідності до статті 117 КЗпП України це є підс тавою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розра хунку, який у даному випадку становить період з 08 квітня 2016 р. (наступний день за днем звільнення Позивача з військової служби) по день виплати індекса ції грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року.
03.06.2019 року, від Відповідача надійшов відзив на позов (а.с. 45-53). В обґрунтування, щодо не виплати індексації зазначено, що бюджетних асигнувань на виплату індексації за вказаний Позивачем період, а також по теперішній час до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) не поступало, що унеможливлює провести відповідні фінансові розрахунки з позивачем згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».
Щодо середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби, Відповідач зазначає, що Позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 N 1115/2009, а розрахунок проводився у відповідності до Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.14 № 460, але не в порядку статті 116 КЗпП України.
Таким чином, Донецький прикордонний загін діяв у спосіб, який визначений відомчими нормативно - правовими актами та у відповідності до діючого законодавства.
Сторони у судове засідання на 21.06.2019 року не з'явились, повідомленні належним чином.
За таких обставин, згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.
В силу частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заяви, клопотання учасників справи.
03.06.2019 року, від Відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у режимі відоконференції (а.с. 55).
05.06.2019 року, від представника Позивача надійшло клопотання про розгляд справи у режимі відоконференції (а.с. 67).
10.06.2019 року та 14.06.2019 року, від представника Позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 87-91).
20.06.2019 року, від представника Позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 94).
Інших заяв чи клопотань від сторін, до суду не надходило.
Процесуальні дії вчинені судом.
03.06.2019 року, судом прийнято ухвалу про розгляд справи, за участю Відповідача, у режимі відоконференції (а.с. 62-63).
13.06.2019 року, судом прийнято ухвалу про відмову у розгляді справи, за участю представника Позивача, у режимі відоконференції (а.с. 69-70).
Інші процесуальні дії судом не вчинялись.
Обставини справи.
21 липня 1995 р. ОСОБА_1 закінчив Інститут Прикордонних військ України, отримав первинне військове звання офіцерського складу, базову вищу освіту за напрямком підготовки „інженер з експлуатації автомобільної та спеціальної техніки та проходив військову службу на посаді офіцера опера тивного відділу. 06 квітня 2001 р. на підставі наказу голови Державного комітету у справах охорони державного кордону України - командувача Прикордонними військами України від 06.04.2001 р. № 111-ос був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України на підставі п.п. „д ч. 7 ст. 26 Закону України „Про військовий обов`язок та військову службу - за власним бажанням.
10 лютого 2015 р. на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 р. № 15/2015 р. „Про часткову мобілізацію був мобілізований для про ходження військової служби у особливий період. На підставі наказу начальника Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 18.02.2015 р. № 66-ос призначений на посаду офіцера оперативно-розшукового відділу Одеського прикордонного загону.
В подальшому, згідно з наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 16.06.2015 р. № 503-ос знаходився у розпорядженні начальника Схід ного регіонального управління та на підставі наказу від 24.06.2015 р. № 383-ос був призначений на посаду офіцера відділення протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу Донецького прикордонного загону.
З 25.06.2015 р. по 07.04.2016 р. приймав безпосередню участь у забезпеченні проведення антитерористичній операції, захисті незалежності, суверенітету та те риторіальної цілісності України, з урахуванням наведеного отримав статус учас ника бойових дій (посвідчення учасника бойових дій № НОМЕР_2 від 23.11.15 р.).
07 квітня 2016 р. на підставі Указу Президента України від 25.03.2016 р. № 115/2016 р. наказом Східного регіонального управління ДПСУ від 04.04.2016 р. № 150-ос Позивач був звільнений у запас ЗСУ за п.п. „ є п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (у зв`язку з вислугою встановлених строків служби). Згідно з наказом командира Доне цького прикордонного загону від 07.04. 2016 р. № 74-ос Позивач був знятий зі всіх видів забезпечення та виключений зі списків особового складу військової частини та зарахований до військового оперативного резерву першої черги.
Після звільнення з військової служби в запас Збройних Сил України, Позивачем від Відповідача була отримана відпо відь № 14-3432 від 23 квітня 2018 р., зі змісту якої вбачається, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення Позивача по справі суб`єктом владних повноважень не проводилась у зв`язку із відсутністю фінансування.
Не погоджуючись із зазначеними діями, Позивач звернувся із даним позовом до суду.
Джерела права й акти їх застосування.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно змісту частин 1 та 3 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Положеннями статті 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Положеннями статті 24 Конституції України встановлено, що гро мадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що вклю чає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Змістом частини 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у ЗСУ та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Згідно частини 1 статті 55 Основного Закону, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самовря дування, посадових і службових осіб.
В свою чергу правовідносини з приводу соціального захисту Позивача, під час проходження ним військової служби врегульовані нормами спеціального законо давства, а саме Законом України „Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ, Законом України „Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 р., Законом України „Про Державну прикордонну службу України від 03.04.2003 р. № 661-IV, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ДПСУ, за твердженої наказом Адміністрації ДПСУ від 20.05.2008 р. № 425, Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 р. N 1115/2009, Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.14 № 460.
Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу. Відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.
При цьому пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Положеннями частини 1 статті 6 Закону України „Про Державну прикордонну службу України від 03.04.2003 р., Державна прикордонна служба України є пра воохоронним органом спеціального призначення до структури якого входить центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охо рони державного кордону.
Відповідно до статті 25 даного Закону, військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України „Про соціальний і правовий захист вій ськовослужбовців та членів їх сімей, цього Закону, інших актів законодавства.
Згідно зі статтею 1 Закону України „Про соціальний і правовий захист війсь ковослужбовців та членів їх сімей, соціальний захист військовослужбовців дія льність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соці альних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задо волення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особ ливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціаль ної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і право вий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.
Змістом статті 1-2 цього Закону передбачено, що військовослужбовці корис туються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв язку з особливим хара ктером військової служби, яка пов язана із захистом Вітчизни, військовослужбо вцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обме жувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ Про індексацію грошових доходів населення.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Так, статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до статей 4, 6 Закону № 1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення, обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», порядок перегляду розмірів державних соціальних гарантій та гарантій оплати праці зазначено, перегляд розмірів державних соціальних гарантій та гарантій оплати праці відповідно до умов, визначених цим Законом, здійснюється уповноваженими на це органами протягом місяця, у якому виникли підстави для перегляду.
Положеннями статті 18 Закону України „Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії від 05.10.2000 р. № 2017-ІІІ визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєво го рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зро стання цін, віднесено до державних соціальних гарантій.
Згідно статті 19 даного Закону державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення.
Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (у 2016 році - 103 відсотка, у 2017 році - 103 відсотка, у 2018 році - 103 відсотка).
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Згідно з п. 4 Порядку № 1078, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується з 01.12.2015 року).
Також, у відповідності до пункту 1.2 Інструкції про порядок виплати грошового за безпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, за твердженої наказом Адміністрації ДПСУ від 20.05.2008 р. № 425, зареєстровану у Мінюсті України 18.06.08 р. за № 537/15228 грошове забезпечення - це гарантова не державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Гро шове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривало сті, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Згідно пункту 1.9 Інструкції індексація гро шового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.
При цьому пунктом 1.7 Інструкції передбачено, що грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь пері од, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Висновки суду.
З системного аналізу правових норм вбачається, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних соціальних гарантій щодо оплати праці. Суд також враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
При цьому, нормами Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації.
Водночас, пунктом 6 Порядку № 1078, безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. У Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.
У свою чергу, як зазначив Відповідач у відзиві на позов, ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ), як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки виключно у межах бюджетних асигнувань, які встановлені кошторисом, а тому у Відповідача відсутня можливість виплатити індексацію грошового забезпечення Позивачу за рахунок інших коштів. При цьому, бюджетних асигнувань на виплату індексації за вказаний Позивачем період, а також по теперішній час до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) не поступало, що унеможливлює провести відповідні фінансові розрахунки, згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» з Позивачем.
Проте суд, критично оцінює зазначені аргументи відповідача, з огляду на статтю 43 Конституції України, статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Суд також враховує рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.
Отже вказані відповідачем у відзиві обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення Позивача у встановленому законом порядку.
При цьому в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 р. по 07.04.2016 р., що свідчить саме про бездіяльність дій відповідача щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 р. по 07.04.2016 р., у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Відповідача.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
На підставі викладеного, вирішуючи спір з урахуванням вимог ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне застосувати ефективний засіб юридичного захисту, зобов`язавши відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 р. по 07.04.2016 р., з урахуванням висновків суду, а саме у відповідності до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, та без урахування ненормативних актів (рекомендацій), якими звужено обсяг існуючого права позивача.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 (вій ськова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення 07 квітня 2016 р. остаточного розра хунку при звільненні із військової служби ОСОБА_1 та стягнення середнього розмір грошового за безпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період із 08 квітня 2016 р по день постановлення місцевим адміністративним судом рішення у даній справі.
Так, Позивач у позові зазначає, що порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні визначений нормами КЗпП України.
Суд не погоджується із зазначеною думкою Позивача, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1 КЗпП України - Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Суд зазначає, що військовослужбовці правового статусу "працівник" не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, а тому його норми не можуть поширюватись на відносини, які випливають з питань проходження військової служби, окрім випадків, коли спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі..
Також, суд зазначає, що згідно із діючим законодавством, військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачені законодавством про працю норми щодо заробітної плати, її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.
Таким чином, Позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 р. N 1115/2009, остаточний розрахунок проводився у відповідності до Порядку та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.14 № 460, а не в порядку статті 116 КЗпП України.
Індексація грошового забезпечення, яка є державною соціальною гарантією та передбачена Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, виплата якого передбачена Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, отже при її несвоєчасній виплаті не нараховується середній розмір грошового за безпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, тому суд вважає відмовити Позивачу в цій частині позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим, згідно вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, під час розгляду справи відповідач не довів належними і допустимими доказами правомірність бездіяльності в частині невиплати індексації грошового забезпечення.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги частково обґрунтовані, відповідають чинному законодавству, отже підлягають частковому задоволенню.
Згідно зі ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Керуючись статтями 2, 5-9, 72-73, 77, 159, 241-246, 250-251, 263 КАСУкраїни, суд, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 (87521, м. Маріуполь, вул. Гагаріна, 150-а) задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 чу індексації грошового забезпечення з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01 липня 2015 року по 07 квітня 2016 року включно.
В іншій частині позовних вимог відмовити

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бутенко А.В.

.