Справа № 153/437/19
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 153/437/19

Головуючий у 1-й інстанції: Гаврилюк Т.В.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

11 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адміністративної комісії при виконавчому комітеті Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області в особі голови комісії ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року (ухвалене 13 червня 2019 року у місті Ямпіль, о 11:18, повний текст якого виготовлено 14 червня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області в особі голови комісії Петрашевського Володимира Ілліча про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В :

27.03.2019 ОСОБА_2 звернувся до Ямпільського районного суду Вінницької області із позовом до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області в особі голови комісії Петрашевського Володимира Ілліча про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року справі №153/437/19 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Скасовано рішення адміністративної комісії при Михайлівській сільській ради Ямпільського району Вінницької області про накладення адміністративного стягнення від 11 квітня 2019 року про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст.152 КУпАП надіслано на новий розгляд до адміністративної комісії при Михайлівській сільській ради Ямпільського району Вінницької області; стягнуто із адміністративної комісії при виконавчому комітеті Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у сумі 3000 грн; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду. Відповідач вказав, що є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач дізнався про оскаржувану постанову 26.03.2019, коли з`явився за викликом державної виконавчої служби. Відповідач наголосив, що вжив усіх заходів для повідомлення позивача про дату розгляду справи про адміністративне правопорушення та для вручення позивачу копії постанови про накладення штрафу від 04.03.2019, однак вказана постанова не отримана позивачем внаслідок його бездіяльності та зловживання процесуальними правами. Жодних об`єктивних, непереборних обставин, які перешкоджали позивачу вчасно звернутись до адміністративного суду, судом першої інстанції не встановлено, у зв`язку з чим були підстави залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідач зазначив про дотримання порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Зауважив, що адміністративною комісією при накладенні стягнення враховано всі пом`якшуючі та обтяжуючі обставини, зокрема й те, що позивача повторно протягом року піддано адміністративному стягненню.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги.

Позивач зазначив, що ухвалою від 07.05.2019 суд першої інстанції обґрунтовано поновив йому строку на звернення до суду. Позивач наполягає на тому, що за станом здоров`я не мав можливості взяти участі у засіданні адміністративної комісії, до того ж попередні засідання адміністративної комісії відбувались з порушенням законодавчих вимог, а тому просив відповідача розгляд справи відкласти з метою забезпечення представництва його інтересів адвокатом. Оскаржувана постанова про накладення штрафу від 04.03.2019 йому не надсилалась, а доводи відповідача про намагання вручити копію вказаної постанови нарочно є неправдивими. Про існування спірної постанови позивач дізнався лише 26.03.2019.

Також позивач зазначив, що відповідачем порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення та притягнення до адміністративної відповідальності.

Сторони у справі повноважних представників у судове засідання не направили, хоча повідомлялись про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що 19.02.2019 ДОП СП Ямпільського ВП старшим лейтенантом поліції Ольчедаєвським О.М. складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 152 КУпАП відносно ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що він:

- самовільно встановив огорожу за межами власної присадибної ділянки, перекривши проїзжу частину вулиці, посадив дерева та встановив спортивний інвентар чим порушив ДБН Б.2.4-1-94;

- вчинив самозахват земельної ділянки, використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів чим порушив вимоги ст.125 Земельного кодексу України;

- проводив земельні, будівельні, монтажні та інші роботи без дозволу виданого в установленому порядку, чим порушив пункт 8.2.3 Правил благоустрою села Михайлівка затверджених рішенням Михайлівської сільської ради 42 сесії 6 скликання від 13 березня 2015 року №240 .

Згідно відмітки на повідомленні про прибуття 04.03.2019 о 15:00 на засідання адміністративної комісії для розгляду адміністративного протоколу в приміщенні Михайлівської сільської ради, позивач відмовився від отримання даного повідомлення.

Відповідно до протоколу №1 від 04 березня 2019 року засідання адміністративної комісії при виконкомі Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області розглянуто справу про адміністративне правопорушення, вчинене ОСОБА_2 , за його відсутності, та винесено відповідну постанову.

Так, постановою адміністративної комісії при виконкомі Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області №1 від 04 березня 2019 року ОСОБА_2 притягнуто до відповідальності за самовільне встановлення огорожі за межами власної присадибної ділянки, перекриття проїжджої частини вулиці, насадження дерев та встановлення спортивного інвентарю, чим порушено державні будівельні норми України ДБН Б.2.4.1-94, Земельний кодекс України, правила благоустрою територіальної громади села Михайлівка, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та зобов`язано позивача в десятиденний термін знести самовільно встановлену огорожу та звільнити проїжджу частину дороги від насаджень та спортивного інвентарю.

Рішенням адміністративної комісії при виконавчому комітеті Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області від 11 квітня 2019 року виправлено описку у вказаній постанові №1 від 04 березня 2019 року, шляхом заміни назви вказаного документа з "Постанова" на "Рішення".

Вважаючи протиправним рішення №1 від 04 березня 2019 року, позивач звернувся до суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів апеляційної скарги встановлено, що відповідач фактично погодився із висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а тому, керуючись положеннями ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів здійснювала перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги відповідача.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що:

- у протоколі №1 засідання адміністративної комісії при виконкомі Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області від 04.03.2019 не зазначенні докази вини ОСОБА_2 , які досліджувалися при розгляді справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст.152 КУпАП відносно ОСОБА_2 , що ставить під сумнів чи взагалі досліджувалися будь-які докази;

- відповідачем порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, у порушення вимог ст.280 КУпАП не було з`ясовано чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують відповідальність, інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. У протоколі засідання не зазначено документи і речові докази, дослідженні при розгляді справи. Не обґрунтовано застосування стягнення у максимальному розмірі;

- наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, судових витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, однак враховує викладене нижче.

Визначаючись щодо дотримання позивачем строків звернення до суду, суд виходив з наступного.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до частин першої-третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України від 06.07.2005 №2747-IV (КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч.2 ст.286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Статтею 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Згідно статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Іліан проти Туреччини" вказав, що правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Зазначене також суперечить Європейській конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17.07.97 №475/97. З тексту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо витікає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

У рішенні по справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Мельник проти України" від 28.03.2006 вказано, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі "Golder v.the United Kingdom" від 21.02.1975), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати закону мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення "Guerin v. France" від 29.07.1998). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розрахувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час, такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення "Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28.10.1998).

Отже, як свідчить позиція Європейського суду з прав людини зазначених справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

В ухвалі від 07.05.2019 суд першої інстанції обґрунтовано поновив позивачу пропущений строк на звернення до суду, адже відсутні будь які докази вручення позивачу оскаржуваного рішення №1 від 04.03.2019, направлення такого рішення позивачу, відмови позивача від отриманні копії рішення №1 від 04.03.2019.

З огляду на наведена та враховуючи, що відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що він дізнався про оскаржуване рішення лише 26.03.2019, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин та вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі від 07.05.2019 щодо наявності поважних причин пропуску позивачем такого строку.

Згідно з ч. 1 ст. 218 КУпАП адміністративні комісії при виконавчих органах міських рад розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 45, 46, 92, 99, 103-1, 103-2, 104, 104-1, статтею 136 (за вчинення порушень на автомобільному транспорті), статтями 138, 141, 142, 149-152, частинами першою - п`ятою статті 152-1, частиною першою статті 154, статтями 155, 155-2, частиною другою статті 156, статтями 156-1, 156-2, 159, статтею 175-1 (за порушення, вчинені у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтею 179, статтею 180 (крім справ щодо батьків неповнолітніх або осіб, які їх замінюють), частиною четвертою статті 181, статтею 181-1, частиною першою статті 182, статтями 183, 185-12, 186, 186-1, 189, 189-1, 212-1 цього Кодексу.

Рішенням Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області №240 від 13.03.2015 та Правил благоустрою територіальної громади с.Михайлівки Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області затверджено правила благоустрою с.Михайлівки на території Михайлівської сільської ради, які місять загальнообов`язкові норми, що регулюють належне утримання та раціональне використання території населеного пункту, організацію упорядкування, охорону об`єктів благоустрою населеного пункту, за порушення яких настає відповідальність, передбачена законодавством України, визначають комплекс заходів, необхідних для забезпечення чистоти та порядку в населеному пункті громади.

Відповідно до п.2, п.3 ч.2 ст.17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» фізичні та юридичні особи у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані дотримуватися правил благоустрою територій населених пунктів, не порушувати права і законні інтереси інших суб`єктів благоустрою населених пунктів.

Згідно з ст. 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста).

Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Відповідно до ст. 152 КУпАП порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів тягне за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності - від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Статтею 4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка висловлена у рішеннях «Надточій проти України», «Озтюрк проти ФРН», «Енгель та інші проти Нідерландів» «Равнсборг проти Швеції», «Путц проти Австрії», гарантії прав людини, передбачені Конвенцією щодо кримінального провадження, розповсюджуються у тому числі і на інше публічне переслідування особи, якщо таке переслідування можливо визначити карно кримінально-правовим за національним правом; колом адресатів та правовими наслідками для адресатів.

Тобто, поняття "кримінального обвинувачення" в контексті статті 4 Протоколу № 7, як і ч. 1 ст. 6 Конвенції, має "автономне" значення, тому національне законодавство не є вирішальним при визначенні того, чи пов`язано обвинувачення з "кримінальним правопорушенням".

Отже, гарантії, передбачені ст. 4 Протоколу № 7, стосуються не лише кримінального провадження у розумінні законодавства України, а й будь-якого публічного переслідування, яке здійснюється державою.

Встановлено, що постановою адміністративної комісії при виконкомі Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області №5 від 11 жовтня 2018 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та зобов`язано в десятиденний термін звільнити узбіччя проїжджої частини від самозабудови.

Правомірність вказаної постанови підтверджена судовими рішеннями у адміністративній справі №153/1545/18, які набрали законної сили 28.11.2018.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що рішенням адміністративної комісії при виконкомі Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області №1 від 04 березня 2019 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за те ж саме порушення за яке позивача вже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою адміністративної комісії при виконкомі Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області №5 від 11 жовтня 2018 року.

Отже, на підставі спірного рішення №1 від 04.03.2019 позивача повторно притягнуто до адміністративної відповідальності за одне й те саме правопорушення, що є неприпустимим та безумовно свідчить про протиправність такого рішення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем порушено процедуру притягнення позивача до відповідальності у зв`язку із чим наявні підстави для скасування спірного рішення та направлення справи новий розгляд до адміністративної комісії при Михайлівській сільській ради Ямпільського району Вінницької області, є помилковими, адже рішення №1 від 04.03.2019 є протиправним, що має наслідком скасування такого рішення та виключає подальше провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції скасував рішення відповідача від 11.04.2019 яким внесено виправлення щодо назви рішення №1 від 04.03.2019, в той час як прав та обов`язків позивача безпосередньо стосується саме рішення №1 від 04.03.2019. Отже, належним способом захисту порушених прав позивача в даному випадку є визнання протиправним та скасування саме рішення №1 від 04.03.2019.

Щодо розподілу судових витрат та вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 1 частини другої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Стаття 134 КАС України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 по справі №826/1216/16 зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За змістом постанови Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №821/1594/17 необхідно встановлювати факт надання правничої допомоги саме у даній справі. Також суд зазначає про можливість доведення понесення особою витрат на правничу допомогу відображенням адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року №481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218.

Позивач заявив до вішкодування витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн.

На підтвердження факту понесення вказаних витрат позивач подав до суду договір про надання правової допомоги №12 від 26.03.2019 укладений із адвокатом Снітко В.А., акт виконаний робіт від 28.03.2019 за договором №12 від 26.03.2019, квитанцію №12 від 28.03.2019.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не належних надано доказів понесення вказаних витрат, адже позивач не надав доказів оплати вказаних послуг.

Так, матеріали справи не містять розрахункових документів, які підтверджують факт оплати. Квитанція №12 від 28.03.2019 не підтверджує факт проведення оплати за договором №12 від 26.03.2019. Відсутні також й докази відображення адвокатом Снітко В.А. вказаних доходів у податковій звітності, зокрема Книзі обліку доходів і витрат.

Тому, суд вважає заявлені позивачем витрати на правничу допомогу документально не підтвердженими, а тому відмовляє у відшкодуванні таких витрат.

При апеляційному розгляді даної справи суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії».

З огляду на наведене апеляційний суд надав правову оцінку визначальним доводам апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не надавав оцінку доводам апелянта щодо дотримання процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності та відповідним їм доводам позивача, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу, при цьому, суд зауважує, що це жодним чином не відобразилось на повноті та об`єктивності дослідження судом обставин справи та не вплинуло на результат апеляційного розгляду.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно п.8 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі наявності по тому самому факту щодо особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, постанови компетентного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, або нескасованої постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення, а також повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково і закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу адміністративної комісії при виконавчому комітеті Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області в особі голови комісії ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Михайлівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області в особі голови комісії Петрашевського Володимира Ілліча про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Визнати протиправним та скасувати рішення адміністративної комісії при Михайлівській сільській раді Ямпільського району Вінницької області про накладення адміністративного стягнення від 04 березня 2019 року про визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.152 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП, - закрити на підставі п.8 ст.247 КУпАП.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Смілянець Е. С. Сушко О.О.