Справа № 1740/1870/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4595/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Макарика В.Я.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Махаринець Д.Є.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне о 11 год. 47 хв. 12 лютого 2019 року, повне судове рішення складено 06 березня 2019 року, у справі №1740/1870/18 за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій (бездіяльності) протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

09.07.2018 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , просив, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 8 днів за 2014 рік та 10 днів за 2017 рік у розмірі 3351,00 грн; визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо не нарахувань та виплати індексації грошового забезпечення за 2016-2017 роки у сумі 29 385,26 грн., та невірне нарахування індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року в сумі 4 309,48 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 8 днів за 2014 рік та 10 днів за 2017 рік у розмірі 3 351,00 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за 2016-2017 роки у сумі 29 385,26 грн., та невірне нарахування індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року в сумі 4 309,48 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити позивачу суму середнього заробітку за час затримки 144 806,75 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити позивачу судові витрати на послуги правової допомоги у розмірі 18 324,80 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки дата звільнення позивача є 05.01.2018, то у 2018 році такий не набув права на відпустку жодного дня і відповідно на виплату компенсації за невикористані дні відпустки також права не набув. Суд першої інстанції вказав, що виплата компенсації в поточному році за невикористані дні щорічної основної відпустки за минулі роки законодавством, яке врегульовує порядок проходження служби військовослужбовцями, тобто спеціальним законом, не передбачено. Стосовно не виплати позивачу індексації за вказані роки суд першої інстанції врахував подані відповідачем завірені належним чином документи які свідчать, що індексація грошового забезпечення в зазначений період у Збройних Силах України не проводилася. Суд першої інстанції вказав, що на час виключення із списків особового складу (05.01.2018) спір про розмір належної позивачеві компенсації за невикористані дні щорічної відпустки не існував, більше того, позивачем погоджено розрахунок при звільненні в січні 2018 року. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач діяв в межах та у спосіб визначений законодавством, не порушив права, свободи та законні інтереси позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у разі звільнення військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом встановлено право отримання військовослужбовцем компенсації щодо всіх невикористаних днів щорічної відпустки, не обмежуючись жодним періодом, єдиними умовами отримання такої компенсації закон встановлює лише сам факт наявності невикористаної відпустки безвідносно до причин чи підстав, які зумовили невикористання такої відпустки та факт звільнення військовослужбовця. Скаржник вказує, що нормативно-правові акти не висувають будь-яких додаткових умов отримання грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки та не передбачають свободи розсуду уповноваженої особи у питанні виплати. Скаржник зазначає, що проведення індексації є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Звертає увагу, що надані відповідачем документи жодним чином не відображають відсутності фінансових ресурсів виплати саме індексації, а вказують на загальне грошове забезпечення. Скаржник вказує, що невиплата позивачу заявлених вимог компенсації за дні невикористаної щорічної основної відпустки, індексація грошового забезпечення, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні порушило пряме Конституційне право на соціальний захист, як особи, яка проходила військову службу та звільнена з неї.

В судовому засіданні представник позивача та позивач апеляційну скаргу підтримали, відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу в Збройних Силах України та Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.12.2017 №266 звільнений з військової служби у запас за підпунктом «і» відповідно до підпункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та в подальшому Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) №2 виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 05.01.2018.

Календарна вислуга років у Збройних Силах становила 18 років 7 місяців 23 дні, пільгова відсутня.

Одночасно із виключенням із списків особового складу військової частини із ОСОБА_2 проведено остаточний розрахунок, що підтверджується витягом з особового рахунку №1 військовослужбовця щодо розміру грошового забезпечення за період березня 2014 по січень 2018.

Згідно з Витягом з Наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) №2 від 05.01.2018 наказано виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 40% від місячного посадового окладу, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% місячного грошового забезпечення з 01.01.2018 по 05.01.2018.

Не погоджуючись з проведеним розрахунком, вважаючи, що не нараховані під час служби та не виплачено компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки у кількості 18 календарних днів та не проведено нарахування індексу інфляції на заробітну плату, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25.03.1992 № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 2232-XII) відповідно до підпункту «і» підпункту 1 частини 8 статті 26 якого під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частиною 4 статті 19 Закону № 2232-XII встановлено, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з статтею 40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Відповідно до Закону № 2232-XII Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення), пунктом 180 якого встановлено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з пунктом 186 Положення щорічна основна відпустка надається згідно з графіком відпусток на наступний рік, що до 1 грудня затверджується командиром (начальником), який має право надавати відпустки військовослужбовцям, і доводиться під підпис до відома кожного військовослужбовця. Щорічна основна відпустка надається військовослужбовцю з урахуванням необхідності підтримання постійної бойової готовності та проведення заходів з підготовки військових частин, часу використання відпусток у попередньому році, побажань і сімейних обставин військовослужбовця, висновку (постанови) військово-лікарської комісії.

Абзацом 4 пункту 192-1 Положення встановлено, що невикористана частина щорічної основної відпустки надається військовослужбовцю у порядку, визначеному Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон № 2011-XII) встановлено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частини 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року.

Частиною 14 статті 10-1 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року (абз.1).

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зазначені норми не встановлюють особливостей регулювання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки особами, які звільняються у зв`язку із закінченням строку контракту.

Як вказано в акті проведення службового розслідування від 25.10.2015 та відзиві на позовну заяву, у Наказі ДПС у Рівненській області від 15.06.2012 №41-О щодо звільнення ОСОБА_2 зазначено, що вислуга на день звільнення (15.06.2012) складає в календарному обчисленні 14 років 10 місяців 06 днів, в пільговому обчисленні немає.

Копія Наказу ДПС у Рівненській області від 15.06.2012 №41-О «По особовому складу податкової міліції» долучена до матеріалів справи. При цьому, в Наказі зазначено, що вислуга років на день звільнення в органах податкової міліції складає 12 років 04 місяці 06 днів.

Листом Сарненського районного військового комісаріату від 08.06.2018 на адвокатський запит ОСОБА_1 повідомлено, що на запит Сарненського РВК до Головного управління ДВС у Рівненській області про надання роз`яснення щодо вислуги років ОСОБА_2 під час проходження служби в податковій міліції від 20.04.2018 надійшла інформація про те, що крім вислуги в податковій міліції зараховано період навчання у вищому навчальному закладі в розрахунку один рік за шість місяців, відповідно 2 роки 5 місяців 19 днів. Одночасно повідомлено, що ОСОБА_2 надані всі відпустки згідно з рапортами.

Так, згідно з рапортом ОСОБА_2 від 24.12.2014 такому надано відпустку за 2014 рік строком 22 календарних дні відповідно до Витягу з Наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 від 24.12.2014 №124.

Згідно з Витягом з Наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.07.2017 №83 ОСОБА_2 надано першу частину щорічної основної відпустки за 2017 рік тривалістю 30 діб.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що під час проходження військової служби ОСОБА_2 надані відпустки : у 2014 році 22 календарних дні, у 2015 році 40 календарних дні, у 2016 році 40 календарних дні, у 2017 році 30 календарних дні, загальна різниця між наданою відпусткою та відпусткою, на яку позивач мав право, становить 4 календарних дні.

В свою чергу, відповідач вважає, що підстави для виплати компенсації за невикористану відпустку відсутні, оскільки дата звільнення 05.01.2018, а тому у 2018 році ОСОБА_2 не набув права на відпустку, а також вказує, що виплата компенсації в поточному році за невикористані дні щорічної основної відпустки за минулі роки законодавством не передбачена.

При цьому, відповідач покликається на пункт 37.10 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260.

Такі аргументи відповідача суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Частиною 10 статті 14 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовці та члени їх сімей, які мають право на пільги, гарантії та компенсації відповідно до цього Закону, користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, встановленими для громадян України законами та іншими нормативно-правовими актами, а також рішеннями органів місцевого самоврядування.

Аналіз положень статті 10-1 Закону № 2011-XII дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що у разі якщо на момент звільнення військовослужбовець не повністю використав щорічну основу відпустку він може: - подати рапорт щодо надання відпустки (у частині, що залишилась) перед звільненням з подальшим виключенням зі списків особового складу; - отримати компенсацію за ту частину відпустки, яка залишилась невикористаною.

Відповідно до пункту 37.10 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260, чинної на час виникнення спірних правовідносин, (далі Інструкція №260) особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим з військової служби (крім звільнених за віком, станом здоров`я, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), які щорічну основну відпустку за поточний рік не використали, у разі, якщо їм не надавалася відпустка з подальшим виключенням зі списків особового складу, виплачується грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки, яка надається пропорційно часу, відслуженому в році звільнення, за кожний повний місяць служби з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня. Одержана в результаті розрахунку тривалість відпустки округлюється в бік збільшення до повного дня.

Наведені положення, не містять заборони щодо виплати військовослужбовцю, який проходить військову службу за контрактом, та який звільняється зі служби, грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної основної відпустки протягом усього періоду служби.

Водночас, згідно з частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР, положення якого застосовуються субсидіарно до спірних правовідносин, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Аналогічне положення закріплено частиною 1 статті 83 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, при визначенні права на отримання компенсації за невикористану щорічну відпустку минулих років при звільненні необхідно виходити із того, що позивач не втратив право на час звільнення в 2018 році отримати всі дні невикористаної щорічної основної відпустку за минулі роки (2014, 2017), які повинні бути визначені з врахуванням положень пункту 37.10 Інструкції та фактичної вислуги у спірні роки.

В свою чергу, маючи право в 2018 році на використання щорічної основної відпустки за минулі роки позивач отримав похідне право на виплату грошової компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.

Пунктом 242 Положення встановлено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що виплата компенсації в поточному році за невикористані дні щорічної основної відпустки за минулі роки законодавством, яке врегульовує порядок проходження служби військовослужбовцями, тобто спеціальним законом, не передбачено.

Під час звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок, в тому числі, нараховано грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпуски, чого відповідачем здійснено не було.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що суд не вправі визначати конкретні суми грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, які слід виплатити позивачу, оскільки відповідно до законодавства обчислення таких сум з врахуванням днів невикористаної відпустки, належить до компетентних структур відповідача, а тому належним способом захисту порушених прав позивача, на переконання суду апеляційної інстанції, є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Щодо позовних вимог в частині не нарахувань та не виплати індексації грошового забезпечення позивачу за 2016-2017 роки, а також не вірного нарахування індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-ІІІ встановлено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Відповідно до статті 9 Закон № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України встановлені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ (далі Закон № 1282-ХІІ).

Відповідно до статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно з підпунктом 2 пунктом 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що вказаною нормою не скасовано виплату індексації грошового забезпечення та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. Індексація грошового забезпечення є державною гарантією щодо оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку зі зростанням споживчих цін та є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Невиплата індексації грошового забезпечення не допускається та є обмеженням Конституційних прав особи.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям у січні 2016 року січні 2018 року у Міністерстві оборони України не було.

Однак, відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин не проведення розрахунку).

Так, положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації, однак виплата індексації не ставиться вказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до підприємства, установи, організації.

До того ж, відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Рівненський обласний військовий комісаріат, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні (не передбачені).

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 12.12.2018 (справа № 825/874/17).

Водночас, щодо покликання відповідача на роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 08.08.2017 №13700, то суд апеляційної інстанції зауважує, що Рівненський обласний військовий комісаріат має діяти відповідно до закону, який має вищу юридичну силу, а тому вказані роз`яснення не можуть бути самодостатньою підставою для невиплати індексації грошового забезпечення позивача.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для виплати позивачу індексації за спірні роки.

Разом з тим, оскільки суд не вправі визначати конкретні суми індексації, яка підлягає виплаті позивачу, як це вказано в позовній заяві, належним способом захисту порушених прав позивача та відновлення таких є, на переконання суду апеляційної інстанції, зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за 2016-2017 роки та донарахувати та виплатити за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року у належному розмірі.

При цьому, суд апеляційної інстанції в контексті спірних правовідносин звертає увагу, що принципом який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права, який полягає у підпорядкуванні діяльності усіх публічних інститутів потребам реалізації та захисту прав людини, утвердження їх пріоритету перед усіма іншими цінностями демократичної, соціальної, правової держави.

Принцип верховенства права є складною конструкцією, яка містить ряд обов`язкових елементів, зокрема: законність; юридичну визначеність; заборону свавілля; доступ до правосуддя, представленого незалежними та безсторонніми судами; дотримання прав людини; заборону дискримінації та рівність перед законом. Недотримання хоча б одного з названих елементів публічною адміністрацією означатиме порушення нею принципу верховенства права.

Будь-який необґрунтований неоднаковий підхід законом заборонений, і всі особи мають гарантоване право на рівний та ефективний захист від дискримінації за будь-якою ознакою - раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних та інших переконань, національного чи соціального походження, власності, народження чи іншого статусу.

Отже, позивач має таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки та індексацію грошового забезпечення, як інші особи, які проходять військову службу, норми спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини, таких прав не обмежують та не заперечують.

Водночас, щодо стягнення суми середнього заробітку за час затримки, то вказана позовна вимога задоволенню не підлягає та є передчасною, оскільки стягненню підлягають нараховані, але не виплачені суми грошового забезпечення, тоді як у даному випадку наявний спір про розмір як грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, так і ненарахованої (невірно нарахованої) індексації, а тому, за вказаних обставин, розмір спірних сум не може бути розрахований судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні неправильно застосовано норми матеріального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а тому таке слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Щодо судових витрат, то враховуючи положення статті 139 КАС України, а також відсутність заперечень відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, які позивач просить розподілити між сторонами, клопотань про зменшення таких, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського обласного військового комісаріату на користь ОСОБА_2 11 361,80 (одинадцять тисяч триста шістдесят одну гривню вісімдесят копійок) витрат на професійну правничу допомогу, сплачених відповідно до квитанції № від 07.12.2018, 7 048 грн. (сім тисяч сорок вісім гривень) витрат на професійну правничу допомогу, сплачених відповідно до квитанції № від 07.02.2019 та 6 343,20 (шість тисяч триста сорок три гривні двадцять копійок) витрат на професійну правничу допомогу, сплачених відповідно до квитанції № від 22.05.2019.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у справі №1740/1870/18 скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій (бездіяльності) протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправними бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахувань та невиплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2014 рік та за 2017 рік та зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки.

Визнати протиправними бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахувань та невиплати індексації грошового забезпечення за 2016-2017 роки та не вірного нарахування індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за 2016-2017 роки та донарахувати та виплатити за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження : АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) 11 361,80 (одинадцять тисяч триста шістдесят одну гривню вісімдесят копійок) витрат на професійну правничу допомогу, сплачених відповідно до квитанції № від 07.12.2018, 7048 грн. (сім тисяч сорок вісім гривень) витрат на професійну правничу допомогу, сплачених відповідно до квитанції № від 07.02.2019 та 6343,20 (шість тисяч триста сорок три гривні двадцять копійок) витрат на професійну правничу допомогу, сплачених відповідно до квитанції № від 22.05.2019.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 09.07.2019