Справа № 420/809/19
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/809/19
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача - Потапчука В.О.

суддів - Семенюка Г.В.

- Шляхтицького О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 травня 2019 року, прийнятого у порядку спрощеного позовного провадження (суддя Вовченко О.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та просив визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №24 від 05.02.2019 р. про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що в 2019 р. позивач звернулася до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. 08.02.2019 р. позивач отримала повідомлення № 5/1-31 від 05.02.2019 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 24 від 05.02.2019 р., у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідач посилається на той факт, що відносно позивача не застосовували психологічне або фізичне насильство з боку держави - Афганістан. Відповідач не надав належної оцінки тому факту, що позивач виїхала з країни походження в складі родини, через переслідування та утиск зі сторони представників талібан відносно діяльності батька позивача. ІКП підтверджує побоювання позивача. Посилаючись на інформацію з інтернет-джерел позивач у позовній заяві зазначає, що інформація з них не була врахована та належним чином проаналізована відповідачем. Окрім того, у своєму рішенні відповідач посилається на те, що : " згідно з актуальним ІКП, спостерігаються позитивні тенденції щодо поліпшення безпекової ситуації в м. Кабул". Відповідачем не було належним чином досліджено інформації по країні походження, що привело до того, що відповідачем було прийняте неправомірне рішення. Відповідно до ІКП на даний час в Афганістані продовжується озброєний військовий конфлікт. Позивач вважає рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. На сьогоднішній день на території Афганістану продовжується внутрішній збройний конфлікт, що підтверджується ПСП. Позивач має об`єктивні побоювання за своє життя та здоров`я, та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст.8, на який відповідач посилається, тобто у позивача наявні умови, зазначені п.1 та п.13 ч.І Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися очевидно необґрунтованою. Рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення,яким задовольнити позовні вимоги .

Зокрема скаржник зазначає, що не взято до уваги наявність загрози його переслідування за етнічною та релігійною ознакою у країні походження. Висновки суду щодо відсутності в Афганістані будь-яких збройних конфліктів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються інформацією, наявною у відкритих джерелах, яка підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань у разі повернення до Афганістану .

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за вищезазначеною апеляційною скаргою.

Заслухавши суддю-доповідача,розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 311 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Обставини справи.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2019OD0017 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, уродженкою м.Кабул, проживала за адресою: район Калай Мусса , за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманка (суніт).

Члени сім`ї, які супроводжують заявницю: батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; повнорідна сестра ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Член сім`ї, який не супроводжує заявницю - брат ОСОБА_6 , 1989 року народження, проживає в м.Далі, Індія.

Навчалася у ліцеї "Алі Варгуна" в м.Кабул, район Калай Фатеула з 2005 по 2017 рік.

Позивач разом із сім`єю 28.06.2018 року легально виїхала з міста Кабул до м.Душанбе (Таджикистан) на підставі візи. У м.Душанбе проживала у однокімнатній квартирі близько 50 днів. Авіасполученням легально на підставі візи вибула з м.Душанбе (Таджикистан) до м.Москва, де перебували 3 тижні. З м.Москва нелегально вибула в Україну автомобілем, де 16.09.2018 року перетнула кордон в м.Одеса (аркуш 3 анкети).

21 січня 2019 року позивач звернулася до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області, а 25.01.2019 року подала анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту , у якій обґрунтовує причини звернення наступним. Позивач зазначає, що одного разу її сестру зупинили якісь люди та казали передати батькові, щоб він виконав те, що вони йому казали. Після цього батько їй розповів, що якісь люди вимагали надати їм код рації, телефонували батьку декілька раз та казали, що слідкують за його родиною. Друг батька порадив розповісти про це начальнику батька, який працював інженером обладнання зв`язку в охороні президента. Позивач також зазначила, що батько звернувся до поліції, однак вони йому сказали принести з місця роботи довідку та що не можуть забезпечити всіх безпекою. Друг батька допоміг їм виїхати. Вказувала, що до їх будинку тричі приходили невідомі люди.

05 лютого 2019 року за результатами розгляду особової справи заявниці №2019OD0017 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянці Афганістану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

Вказаний висновок управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області обґрунтувало тим, що з матеріалів особової справи вбачається, що заявниця не змогла належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 2011 року. Так, твердження заявниці носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні.

Також, заявниця не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини її виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Під час проведення процедурних заходів, щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування ОСОБА_1 надавала твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, які істотно знижують рівень довіри до клопотання. За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що історія її переслідування є необгрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання позивачки в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме: за матеріалами особової справи відсутні факти переслідування позивачки в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до проаналізованої інформації, заявниця не була офіційним членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи іншої організації, як у країні громадянської належності так і поза її межами; за матеріалами особової справи відсутні факти переслідування позивачки в країні громадянської належності за наступними ознаками визначення статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання виробу про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань; звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіального підрозділу ДМС відбулось 21.01.2019 року, після нелегального перебування на території України з 16.09.2018 року, що вказує на необґрунтованість побоювання зазнати переслідувань у країні громадянської належності та першочергову потребу саме у міжнародному захисті; з моменту народження та до моменту виїзду з країни громадянської належності заявниця проживала все своє життя у м. Кабул, районі Калай Мусса та ніколи не змінювала регіон свого постійного місця проживання.

Легальний виїзд з Афганістану до Таджикистану з використанням паспортного документу та таджицької візи, у послідуючому легальний виїзд із Таджикистану до РФ, свідчить про відсутність ймовірних переслідувань з боку державних агентів. Разом з тим, як стверджує заявниця, у 2018 році вона виїздила орендованим автомобілем з м. Кабул до м. Кундуз, потім направилась в сторону м. Душанбе, що свідчить про елемент вільного і тривалого виїзду. Додатково, у особи ніколи не виникало жодних проблем із перетинанням кордону Афганістану; за матеріалами особової справи сестри ОСОБА_5 наявна інформація з приводу вибуття у 2018 році з Афганістану до Індії (отримали індійську візу у Посольстві Індії в Афганістані) позивачки разом із іншими членами родини, де з 2017 року проживає брат особи ОСОБА_6 . Протягом січня та лютого 2018 року вони перебували у м. Делі, де відвідували медичні установи з метою обстеження серця через погане самопочуття. Відсутність мовного бар`єру та вільне пересування свідчать про перспективу подальшої можливості перебування в Індії. Зокрема, брат ОСОБА_8 навчається та займається продажем авіаквитків у м. Делі , що є підставою для сумісного проживання та фінансового забезпечення. Заявниця не обґрунтувала належним чином неможливість вибуття з Афганістану до Індії, враховуючи географічну близькість, відсутність мовного бар`єру, наявність проживання близького родича; стосовно ситуації з близькими родичами, то на території Батьківщини, у м. Кабул, районі Калай Мусса не залишились проживати нікого з близьких родичів.

Разом з тим, під час сумісного перебування в Афганістані разом із членами родини, заявниця місце постійного проживання не змінювала, від військового конфлікту не постраждала, родина мала і має станом на теперішній час у власності будинок та квартиру, що свідчить про належні умови у випадку повернення шукача захисту до країни громадянської належності. Разом із тим, щодо умов проживання, то зі слів позивачки подача електроенергії була періодична, газ у балонах, вода та Інтернет через мобільні телефони наявні, що свідчить про наявність доступу до кола необхідних умов першочергової необхідності у випадку повернення до Афганістану та подальшого проживання разом з іншими членами родини. Стосовно наявності доступу до роботи та освіти, слід зазначити, що батько позивачки працював інженером по зв`язку в охороні/адміністрації президента Афганістану, матір працювала вчителем у школі " Чаркалай Вазір Абад ", сестра працювала вчителем математики у приватній школі "Ехтемад №4". Близькі родичі позивачки користувались ринками, медичними закладами та органами державної влади в країні громадянської належності у випадку необхідності. Заявниця повідомила, що була цілком задоволена рівнем свого життя в Афганістані, у неї не були порушені право на освіту, медицину, працевлаштування, свободу слова, вільне пересування на Батьківщині; основоположні права та свободи заявниці порушені не були. Усні твердження позивачки суттєво відрізняються від тверджень її сестри ОСОБА_11 : особа вказала, що її сестра ОСОБА_12 продовжувала надалі відвідувати та працювати у школі, до якої їздила автомобілем після її зупинення невідомими особами. Натомість сестра ОСОБА_12 вказала, що відвідала школу лише один раз, наступного дня з метою віддачі журналів, що ставить під сумнів реальність вищезазначеного факту; довідково, заявниця вказала, що сестра ОСОБА_12 та матір відвідували школи, де працювали після 3 випадків відвідування талібами будинку. Враховуючи тривалий період роботи батька позивачки, лише у червні 2018 року розпочались ймовірні погрози, а не раніше, що свідчить про сумнівність вищевказаної інформації; елемент ймовірного переслідування з боку представників угрупування "Талібан" не приймається ГУ ДМС України в Одеській області.

Усні твердження позивачки про ймовірні переслідування та побоювання зазнати утисків та переслідувань у випадку повернення до Афганістану з боку угрупування "Талібан" не визнаються правдоподібними. Відповідно до проаналізованої інформації, заявниця ніколи не змінювала адресу свого постійного місця проживання у м. Кабул, окрім тимчасового переїзду з квартири у районі Калай Мусса до приватного будинку у районі Кассаба , їй не підкидали листи-погрози, вона не була жертвою нападів талібів та не зазнавала фізичного насильства з їхнього боку.

На підставі висновку головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Лємєшова М.Ю., заступником начальника Головного управління начальником управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області А.В.Максименко видано наказ №24 від 05.02.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа №2019ОD0017.

05 лютого 2019 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником, дане звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України,тобто, позивач не відповідає критеріям поняття "біженець".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" .

Джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону № 3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Оцінка суду.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, уродженкою м.Кабул, проживала за адресою: район Калай Мусса , за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманка (суніт).

Позивач разом із сім`єю 28.06.2018 року легально виїхала з міста Кабул до м.Душанбе (Таджикистан) на підставі візи. У м.Душанбе проживала у однокімнатній квартирі близько 50 днів. Авіасполученням легально на підставі візи вибула з м.Душанбе (Таджикистан) до м.Москва, де перебували 3 тижні. З м.Москва нелегально вибула в Україну автомобілем, де 16.09.2018 року перетнула кордон в м.Одеса.

21 січня 2019 року позивач звернулася до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області , а 25.01.2019 року подала анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій обґрунтовує причини звернення .

05 лютого 2019 року за результатами розгляду особової справи заявниці №2019OD0017 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити громадянці Афганістану ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Як встановив суд першої інстанції, під час анкетування від 25.01.2019 заявниця вказала невідомих (невстановлених) осіб, а під час проведення протоколу співбесід від 01.02.2019 вказала на представників угрупування "Талібан", інформація відома від батька, достовірно особа не володіє з приводу належності осіб до угрупування Талібан. Додатково, заявниця не змогла належним чином обґрунтувати небезпеку, яка чекає її у випадку повернення до Афганістану: незважаючи на усні пропозиції з приводу пропозицій "співробітництва" батьку із угрупуванням "Талібан".

Разом з тим, ані під час розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, ані в ході судового розгляду даної справи, позивачем не було надано доказів, які б підтвердили факти переслідування його родини в країні громадянського походження, та які б слугували причиною їх вимушеного від`їзду з країни. Крім того, судом першої інстанції не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування за цими ознаками у разі повернення до Афганістану.

Суд також врахував, що відсутні будь-які погрози на адресу позивачки на території країни громадянської належності. Разом з тим, заявниця повідомила про три візити представників угрупування "Талібів" до квартири у районі Калай Мусса . Відповідно до проаналізованої інформації, шукач захисту мала вільний доступ до кола необхідних установ та організацій Афганістану, вільне курсування районами столиці, можливість здобуття освіти та легального виїзду. Додатково, заявниця не змогла належним чином обґрунтувати причину неможливого подальшого проживання у приватному будинку ОСОБА_16 , який знаходиться на далекій відстані від району Калай Мусса , де родина проживала, мотивуючи це тим, що таліби знайдуть їх повсюди. Разом з тим, усі члени родини продовжували перебувати в Афганістані після ймовірних погроз, батько та матір працювали до останнього дня перед виїздом, що свідчить про відсутність реальної загрози на Батьківщині; разом з тим, є численні розбіжності у заяві, анкетуванні та протоколах співбесід з приводу осіб, які ймовірно погрожували батькові та сестрі ОСОБА_12 .

Територіальним підрозділом ДМС не приймаються та спростовуються усні твердження позивачки через їхню необґрунтованість, суперечливість та непослідовність: тричі таліби приходили до будинку, тричі всі члени родини перебували в будинку, не зазнаючи при цьому реальної загрози, таліби розмовляли особисто з батьком, тому заявниці взагалі невідома інформація стосовно усіх обставин, зокрема терміну для виконання умов талібів, що вказує на сумнівність ймовірної загрози та зокрема на обставину того, що таліби вб`ють їх у випадку не виконання вимог батьком; у заявниці не виникало жодних проблем або труднощів під час проживання та навчання у школі, особа займалась вдома підготовкою до складання іспиту до ВНЗ, її батько та матір продовжували працювати до останнього дня перед виїздом з Афганістану - 28.06.2018. Стосовно особи немає жодних переслідувань у країні громадянської належності з боку державних та недержавних агентів, вона ніколи не була ані затримана, ані заарештована, ані викрадена на Батьківщині, не скоювала злочин в Афганістані чи інших країнах, не засуджена в судовому порядку, немає вироку суду як стосовно неї, так і стосовно її членів родини; безпекова ситуація у регіоні постійного місця проживання позивача м. Кабул, районі Калай Мусса є стабільною та в цілому безпечною, що додатково підтверджується усними твердженнями особи про повний контроль району державною владою Афганістану, відсутність терактів та вибухів у вищевказаному районі. Заявниця повідомила про небезпечну ситуацію у м. Кабул, разом з тим, вказала про щоденні операції з боку держави з приводу знешкодження угрупування Талібан, які підтверджуються актуальною ІКП: командувач військами США в Афганістані і НАТО місія "Рішуча підтримка" генерал Джон Ніколсон сказав, що робляться усі зусилля для посилення безпеки м. Кабул з метою захисту людей і міжнародного співтовариства у столиці. Губернатор Кабулу Мухаммед Якб Хайдари повідомив, що безпекова ситуація в афганській столиці поступово покращується, а найближчим часом буде введено низку ефективних заходів для захисту мешканців.

Разом з цим, відповідно до актуальної інформації по країні громадянської належності шукача захисту, соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул (останнє місце проживання позивача) є задовільною. За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах. За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, позивач разом з родиною легально виїхала з міста Кабул до м.Душанбе (Таджикистан) на підставі візи. У м.Душанбе проживала у однокімнатній квартирі близько 50 днів. Авіасполученням легально на підставі візи вибула з м.Душанбе (Таджикистан) до м.Москва, де перебували 3 тижні. З м.Москва нелегально вибула в Україну автомобілем, де 16.09.2018 року перетнула кордон в м.Одеса.

Таким чином, причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, співбесід останнього з посадовими особами відповідача та виявлених з відкритих електронних джерел фактів, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Афганістану, оскільки інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Були враховані матеріали по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, не дає підстав вважати, що він прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.4 ст.243 КАС України ,судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.311,315,316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текс судового рішення складений та підписаний 11 липня 2019 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.