Справа № 460/1023/19
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 липня 2019 року м. Рівне №460/1023/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-15164-17 на суму 12135,77грн.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Зазначає, що на порушення строку обчислення боргу по сплаті єдиного внеску, який мав бути зроблений в кінці календарного місяця (кварталу) у разі існування недоїмки зі сплати єдиного внеску. Проте, контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) на його адресу не направлялась тривалий час, а заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску зростала. Вказане вище свідчить про порушення податковим органом процедури, яка передує прийняттю вимоги про сплату боргу (недоїмки). Більше того, спірну вимогу було сформовано відповідачем з порушенням строків її прийняття, відтак, вона винесена з порушенням норм чинного законодавства України та підлягає скасуванню. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема вказав, що станом на 31.10.2018 за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2018 рік на суму 12135,77грн, яка ним не погашена. Зазначає, що державна реєстрація припинення діяльності позивача як фізичної особи-підприємця не припиняє зобов`язань, які виникли у нього під час такої діяльності. Позивач припинив свою діяльність лише 03.12.2018, в той час як спірна вимога сформована для позивача 09.11.2018 та отримана ним 22.11.2018. У зв`язку з наявною заборгованістю та відповідно до вимог чинного законодавства відповідачем було сформовано вимогу про сплату ЄСВ. Вважає, що вимога винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 06.05.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від 10.06.2019 розгляд справи відкладено.

Ухвалою суду від 08.07.2019 судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 04.01.2011 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, здійснював підприємницьку діяльність за видом 60.22.0 - діяльність таксі. Перебував на обліку як платник єдиного внеску за № 1 та як платник податків на загальній системі оподаткування за № 19998. З 03.12.2018 припинив підприємницьку діяльність за власним рішенням (а. с. 15-18).

09.11.2018 ГУ ДФС у Рівненській області сформовано вимогу № Ф-15164-17 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 12135,77грн (а. с. 9).

Не погоджуючись із вказаною вимогою контролюючого органу позивачем оскаржено її в адміністративному порядку спочатку до ГУ ДФС у Рівненській області, а потім і до ДФС України, проте рішеннями від 06.12.2018 № 3655/ФОП/17-00-17 та від 21.01.2019 № 3040/6/99-99-11-05.02-25 скарги позивача залишенні без задоволення, а оскаржувана вимога - без змін (а. с. 10-14).

Вважаючи таку вимогу контролюючого органу протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Пунктом 2 статті 1 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2464-VI, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Водночас, частиною 4 статті 4 Закону № 2464-VI регламентовано, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач відноситься до осіб, які отримують пенсію за віком чи до осіб з інвалідністю, або досяг віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI).

Тобто обов`язок своєчасного нарахування та сплати єдиного внеску Законом № 2464-VI покладено на платника такого внеску, а не на контролюючий орган, як про те зазначає позивач, а тому суд критично оцінює такі доводи позивача, як на підставу протиправності спірної вимоги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній на момент виникнення недоїмки), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Таким чином, Законом № 2464-VI на платника єдиного внеску, який перебуває на загальній системі оподаткування, покладено обов`язок визначення та сплати єдиного внеску не залежно від того, отримано ним дохід у звітному періоді, чи ні.

Пунктом 1 Розділу 1 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449) встановлено, що дана Інструкція визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.

Згідно з п. 3 Розділу ІІІ Інструкції № 449, для платників, зазначених у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У 2018 році мінімальний страховий внесок складав 819,06грн, що становить 22% від мінімальної заробітної плати (3723грн).

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній до на момент виникнення недоїмки), платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній після 01.01.2018), платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Відтак, платник єдиного внеску, який перебуває на загальній системі оподаткування, у 2018 році має обов`язок зі сплати єдиного внеску в сумі 9828,72?грн, яка сплачується щоквартально по 2457,18грн (819,06х3) з терміном сплати до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Як вбачається з інтегрованої картки платника (а. с. 34), станом на 31.10.2018 у позивача наявна заборгованість з єдиного внеску та несвоєчасність його сплати за період з 01.01.2018 по 31.10.2018 на суму 12135,77грн.

Доказів того, що єдиний внесок сплачувався позивачем надано не було.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що чинним законодавством України передбачено, що підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця припиняється з моменту внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності за наслідками державної реєстрації такого припинення в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 № 755-IV.

З матеріалів справи вбачається, що запис до Державного реєстру про держану реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача як фізичної особи-підприємця внесено державним реєстратором лише 03.12.2018 (а. с. 15-18).

Водночас, абзацом 2 підпунктом 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 Податкового кодексу України визначено, що державна реєстрація (реєстрація) підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Аналогічний зміст регламентовано у частині 4 статті 6 Закону №2464-VI, згідно з якою у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Тобто державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця не припиняє зобов`язань, які виникли у нього під час такої діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Спірна вимога від 09.11.2018 №Ф-15164-17 прийнята відповідачем саме з підстав наявності у позивача недоїмки з єдиного соціального внеску за період з 01.01.2018 по 31.10.2018 в сумі 12135,77грн.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пп. 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 ПК України, посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

За таких обставин, оскаржувана вимога, сформована контролюючим органом правомірно, в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.

При цьому, недотримання контролюючим органом строку прийняття такого рішення не може слугувати самостійною підставою для звільнення платника від обов`язку сплати обов`язкових платежів.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17.04.2018 у справі № 810/5546/15 (№ К/9901/28783/18), які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач, всупереч вимогам статті 77 КАС України, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем правомірність прийнятого рішення підтверджено належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги задоволенню не належать.

Підстави для застосування статті 139 КАС України щодо розподілу судових витрат у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-15164-17 від 9 листопада 2018 на суму 12135,77грн - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

2) відповідач - Головне управління ДФС у Рівненській області (33023, м. Рівне, вул. Відінська, 12, ).

Повний текст рішення складений 08 липня 2019 року.

Суддя Комшелюк Т.О.