Справа № 461/3278/19
Суддя: Сидор Наталія Теодозіївна
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№461/3278/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сидор Н.Т., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним рішенням та зобов`язання до вчинення дій,

в с т а н о в и в :

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якій позивач просить:

- визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у зарахуванні до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періодів роботи: 1) з 01.08.1982 по 29.07.1983 проходження однорічної інтернатури по хірургії; 2) з 05.10.1983 по 27.10.1985 проходження дійсної військової служби в Радянській Армії на лікарських посадах;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи: 1) з 01.08.1982 по 29.07.1983 проходження однорічної інтернатури по хірургії; 2) з 05.10.1983 по 27.10.1985 проходження дійсної військової служби в Радянській Армії на лікарських посадах;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування».

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на те, що маючи необхідний страховий стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до пунктів «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про виплату одноразової грошової допомоги при призначенні пенсії за віком, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування».

Однак, у відповідь на вказане звернення позивача, відповідач повідомив, що підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги немає, оскільки у нього відсутній страховий стаж 35 років на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років. Зокрема, відповідач зазначив, що період проходження позивачем інтернатури з 01.08.1982 по 29.07.1983 не зараховано до стажу, який надає право на пенсію за вислугою років, оскільки уточнюючими документами не підтверджується, що він проходив інтернатуру на посаді, яка дає право на таку пенсію. Таке твердження відповідача позивач спростовує тим, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, записами якої підтверджується проходження позивачем однорічної інтернатури по хірургії в Костопільській центральній районній лікарні у вказаний період.

Крім того, відмовляючи у зарахуванні стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, і відповідно зараховується до стажу, що дає право на виплату грошової допомоги, період з 05.10.1983 по 27.10.1985 пенсійний орган виходив з того, що позивач проходив військову службу на посаді лікаря військової частини, а не у закладі охорони здоров`я. Безпідставність такої відмови відповідача позивач аргументує тим, що відповідно до записів в його трудовій книжці, як на день призову на строкову військову службу, так і після звільнення, він працював в закладі охорони здоров`я на посаді лікаря-хірурга, робота на якій дає право на пенсію за вислугу років.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом цієї справи, суд зазначає наступне.

Ухвалою від 12 червня 2019 року відкрито спрощене провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами; запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали.

10.07.2019 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування правомірності відмови позивачу у зарахуванні до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періодів роботи: з 01.08.1982 по 29.07.1983 проходження однорічної інтернатури по хірургії; з 05.10.1983 по 27.10.1985 проходження дійсної військової служби в Радянській Армії на лікарських посадах, відповідач покликається на наступне. Стверджує, що 195 військово-будівельний загін (військова частина НОМЕР_1 ), в якому проходив військову службу (працював) позивач, не належить до закладів охорони здоров`я в розумінні Переліку закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України. Не зарахування до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду проходження позивачем однорічної інтернатури відповідач пояснює відсутністю уточнюючих довідок. Підсумовуючи зазначає, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж 35 років на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, тому підстави для виплати одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування» відсутні.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

27.03.2019 позивач звернувся до Галицького відділу обслуговування громадян в м. Львові (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги при призначенні пенсії за віком, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

У відповідь на вказане звернення листом від 11.04.2019 № 2395/65/М-20/07.05-06 відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для виплати йому одноразової грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», мотивуючим тим, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж 35 років на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років. Зокрема, зазначено, що страховий стаж позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, і відповідно зараховується до стажу, що дає право на виплату грошової допомоги, становить 33 роки 1 місяць 12 днів (з 09.08.1983 по 05.10.1983 та з 17.12.1985 по 30.11.2018). При цьому, до такого стажу не зарахується період проходження позивачем інтернатури з 01.08.1982 по 29.07.1983, оскільки уточнюючими документами не підтверджується, що позивач у цей період проходив інтернатуру на посаді, яка дає право на пенсію за вислугу років, та період з 21.10.1983 по 27.10.1985, оскільки у цей період позивач проходив військову службу на посаді лікаря військової частини, а не у закладі охорони здоров`я.

Вважаючи такі дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Спірним у даній справі є наявність/відсутність у позивача права на зарахування до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду проходження інтернатури та строкової військової служби.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років та при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 7-1 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до пунктів «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десятимісячних пенсій станом на день призначення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 затверджений Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати.

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Відповідно до даного Переліку до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держрпаці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних центрах, діагностичних центрах.

Приміткою 3 до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

До 1 січня 1992 року питання пенсійного забезпечення було врегульовано Законом СРСР «Про державні пенсії», статтею 58 якого було визначено, що пенсії за вислугу років, встановлені постановами Уряду СРСР для окремих категорій спеціалістів (учителів, медичних працівників, та інших), призначених до введення в дію цього Закону, зберігаються. Раді Міністрів СРСР доручено визначити порядок подальшого призначення та виплати пенсій за вислугу років.

На виконання статті 58 Закону СРСР «Про державні пенсії» постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року № 1397 затверджено Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я.

Постановою Ради міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року № 1397 «Про пенсії за вислугу років працівникам просвіти, охорони здоров`я та сільського господарства», яка діяла на час проходження позивачем військової служби у лавах Радянської армії, передбачено, що до складу переліку установ, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років віднесено лікарняні установи всіх типів і найменувань, в тому числі клініки і клінічні частини, госпіталі, лепрозорії, психіатричні колонії, амбулаторно-поліклінічні заклади всіх типів і найменувань (поліклініки, амбулаторії, диспансери всіх профілів, установи швидкої медичної допомоги і переливання крові, медсанчастини, оздоровчі пункти, медичні кабінети і пункти, фельдшерські та фельдшерсько-акушерські пункти, станції санітарної авіації, рентгенівські станції і пункти, медичні лабораторії та інші).

Підпунктом «г» п. 1 Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року № 1397 встановлено, що лікарям та іншим працівникам охорони здоров`я до стажу роботи за спеціальністю, окрім роботи в установах, організаціях і посадах, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, зараховується служба в складі Збройних Сил СРСР.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що період військової служби в армії СРСР до 1 січня 1992 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посадах працівників охорони здоров`я, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм прав висловлена Верховним Судом у постанові від 11.12.2018 у справі № 701/1231/16-а.

Так, ч. 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відмову у зарахуванні стражу на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, і відповідно зараховується до стажу, що дає право на виплату грошової допомоги за період з 05.10.1983 по 27.10.1985 пенсійний орган мотивує тим, що позивач проходив військову службу на посаді лікаря військової частини, яка не є, на думку відповідача, закладом охорони здоров`я. При цьому, відповідач покликається на Перелік закладів охорони здоров`я Збройних Сил України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 18 грудня 2013 року № 871.

Однак, згідно з Переліком закладів охорони здоров`я Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 18 грудня 2013 року № 871, на який покликається відповідач в оскаржуваному рішенні, медична служба (військової частини, корабля, підводного човна, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, навчального центру, військового ліцею), медичний пункт (військової частини, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, навчального центру, військового ліцею, державного підприємства, організації та установи Міністерства оборони України) віднесені до амбулаторно-поліклінічних закладів охорони здоров`я Збройних Сил України.

Пунктом 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII визначено, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення» або на пенсію за віком на пільгових умовах до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З аналізу вказаних норм вбачається, що час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах.

Відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_2 від 10.08.1982, позивач з 09.08.1983 по 05.10.1983 працював на посаді лікаря-хірурга в Березнівській районній лікарні. З 05.10.1983 позивач призваний на військову службу до лав Радянської армії, при цьому, як вбачається з долучених до матеріалів справи архівного витягу Львівського територіального архівного відділу Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 23.01.2019 № М-40/114, архівної довідки від 20.02.2019 № М/306/314, у період з 21.10.1983 по 27.10.1985 позивач працював на посаді лікаря військової частини № 92734. Після демобілізації, з 17.12.1985 прийнятий на посаду лікаря-хірурга у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону.

Вказане свідчить про те, що позивач як на день призову на строкову військову службу, так і після звільнення, працював в закладі охорони здоров`я на посаді лікаря-хірурга, робота на якій дає право на пенсію за вислугу років відповідно Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.

На підставі викладеного суд доходить висновку про протиправність відмови відповідача у зарахуванні позивачу періоду проходження ним строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Перевіряючи правомірність відмови відповідача щодо не зарахування позивачу періоду проходження ним інтернатури по хірургії з 01.08.1982 по 29.07.1983 до стажу, який надає право на пенсію за вислугою років, суд виходить з наступного.

Згідно із пунктом «д» ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 61 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 № 1556-VII, інтерн - особа, яка має ступінь магістра медичного або фармацевтичного спрямування і навчається з метою отримання кваліфікації лікаря або провізора певної спеціальності відповідно до переліку лікарських або провізорських спеціальностей інтернатури.

В Положенні про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти III-IV рівнів, затвердженому наказом МОЗ від 19.09.1996 № 291 визначено, що спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора) - спеціаліста певного фаху. Основним завданням інтернатури є підвищення рівня практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської (провізорської) діяльності. Інтернатура проводиться в очно-заочній формі навчання на кафедрах медичних (фармацевтичних) вищих закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів і закладів медичної (фармацевтичної) післядипломної освіти (надалі - вищих закладів освіти) та стажування в базових установах і закладах охорони здоров`я. Бази стажування лікарів(провізорів)-інтернів - це базові установи та заклади охорони здоров`я, які використовуються з метою первинної спеціалізації випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти. Це можуть бути обласні, міські і центральні районні лікарні, міські та обласні дитячі лікарні, пологові будинки, диспансери, лікарні, підпорядковані іншим відомствам, клініки науково-дослідних інститутів, діагностичні центри, бюро судово-медичної експертизи, установи і заклади санітарно-епідеміологічної служби, аптечні заклади тощо, що мають у своєму складі структурні підрозділи, підготовка в яких передбачена навчальним планом та програмою інтернатури з відповідної спеціальності.

Як вбачається з записів у трудовій книжці позивача, останній проходив однорічну інтернатуру по хірургії в Костопільській центральній районній лікарні з 01.08.1982 по 29.07.1983.

Підставою для відмови у зарахуванні періоду проходження позивачем інтернатури до стажу, що дає право на пенсію за вислугою років відповідач зазначає те, що уточнюючим документами не підтверджується, що позивач проходив інтернатуру на посаді, яка дає право на таку пенсію.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, оскільки основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, суд доходить переконання, що відмова відповідача у зарахуванні до спеціального стажу позивачу періоду проходження ним інтернатури по хірургії з 01.08.1982 по 29.07.1983 є протиправною, оскільки проходження позивачем інтернатури підтверджується записами у його трудовій книжці.

За встановлений обставин, вбачається, що у сукупний страховий стаж позивача на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», становить понад 35 років.

Відтак, наведеним спростується твердження відповідача про відсутність у позивача необхідного страхового стажу, що дає йому право на нарахування та виплату грошової допомоги, яка передбачена п. 7-1 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Всупереч встановленому ч. 1 ст. 77 КАС України обов`язку доказування, відповідач правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у зарахуванні спірного періоду до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не довів. Натомість, факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, на підставі наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн підлягає стягненню на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст. ст. 2, 72-77, 139, 242-246, 255, 293, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про зобов`язання виплачувати пенсію у належному розмірі задовольнити повністю.

Визнати неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у зарахуванні до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періодів роботи: 1) з 01.08.1982 по 29.07.1983 проходження однорічної інтернатури по хірургії; 2) з 05.10.1983 по 27.10.1985 проходження дійсної військової служби в Радянській Армії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, передбачених пунктами «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди роботи: 1) з 01.08.1982 по 29.07.1983 проходження однорічної інтернатури по хірургії; 2) з 05.10.1983 по 27.10.1985 проходження дійсної військової служби в Радянській Армії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнобов`язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: 79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. При цьому, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до або через суд першої інстанції, який ухвалив рішення.

Суддя Сидор Н.Т.