Справа № 320/546/19
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2019 року м.Київ Справа № 320/546/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакевич Ж.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області та Головного управління ДФС у Київській області, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправними та скасування вимог,

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (далі - відповідач-1) та Головного управління ДФС у Київській області (далі - відповідач-2), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області щодо невчинення дій з визнання безнадійною та списання заборгованості ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язати Києво-Святошинську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області визнати безнадійною та списати заборгованість ОСОБА_1 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 14.04.2014 по 30.09.2018;

- визнати протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-22935-17 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 №Ф-22935-17 Головного управління ДФС у Київській області.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець з 16.10.2002 та перебував на обліку в ГУ ДФС у Донецькій області до 26.09.2018.

З перебуванням на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, позивач пов`язує право на звільнення від сплати єдиного соціального внеску в період з 14.04.2014 до 26.09.2018, обґрунтовуючи це наступним.

Так, позивач, як платник єдиного внеску відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI, який у період з 14.04.2014 по 26.09.2018 перебував на обліку в податковому органі, розташованому на території населеного пункту (м. Донецьк), зазначеного у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014, звільняється від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою ст.6 Закону №2464-VI, на період з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Оскільки підставою для звільнення від сплати єдиного соціального внеску є відповідна заява платника до податкового органу, позивач звернувся до Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області із заявою про звільнення від виконання обов`язків, передбачених ч.2 ст. 6 Закону №2464-VI в період з 14.04.2014 по 31.08.2018. Також в зазначеній заяві позивач просив визнати безнадійною та списати заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповіді на своє звернення позивач не отримав.

Між тим, ГУ ДФС у Київській області надіслало позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-22935-17 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 №Ф-22935-17, які позивач вважає протиправними та винесеними внаслідок допущеної бездіяльності відповідачів, які не вчинили належних дій щодо визнання безнадійною та списання заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за поданою заявою позивача.

Відповідач-2 позов не визнав, надав відзив на позовну заяву та додаткові пояснення, в яких зазначено, що позивач зареєстрований 16.10.2002 як фізична особа-підприємець та 27.09.2018 взятий на облік до Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.

Порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, а також перелік платників єдиного внеску визначаються виключно Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Так, Закон № 2464-VI містить вичерпний перелік випадків звільнення платників податків від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. У зв`язку відсутністю підстав для звільнення позивача від сплати єдиного внеску, останньому в автоматичному режимі нараховувалися, в межах ставок, встановлених чинним законодавством, зобов`язання з єдиного внеску.

Також, на думку відповідача-2, п.9і розділу VIII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 2464-VI не звільняє позивача від обов`язків зі сплати єдиного внеску, оскільки Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII із Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 №1669 виключено підпункт 8 пункту 4 статті 11, яким і було доповнено розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464 пунктом 9і.

Відповідач-2 також зазначив, що внаслідок нерегулярного перерахування єдиного внеску та відсутності його сплати в 2015-2017 роках в інтегрованій картці позивача обліковується загальна сума заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 20558, 94 грн.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Наявність двох вимог про сплату боргу (недоїмки) відповідач-2 пояснив наступним.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, та у зв`язку з наявністю заборгованості позивача перед бюджетом, ГУ ДФС у Київській області було сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 №Ф-22935-17 на суму 20855,92 грн. Оскільки ФОП ОСОБА_1 11.10.2018 сплачено кошти на суму 2457,16 грн., борг станом на 11.10.2018 становив 18398,78 грн.

19.10.2018 позивачу нараховано єдиний внесок за 3 квартал 2018 року. Відтак, загальний борг зі сплати єдиного внеску становив 20855,94 грн. Оскільки борг не було погашено позивачем, контролюючим органом направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-22935-17 на суму 20855,94 грн.

Відповідач вважає, що ГУ ДФС у Київській області мало всі передбачені законодавством підстави для винесення спірних вимог та направлення їх на адресу позивача. Оскаржувані вимоги відповідають нормам Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Відповідач-1 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.02.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі, витребувано докази по справі та призначено підготовче судове засідання на 12.03.2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 у сторін повторно витребувано докази у справі, відкладено підготовче судове засідання на 11.04.2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 суд витребував докази у справі від Головного управління ДФС у Донецькій області, строк проведення підготовчого провадження у справі продовжено на 30 календарних днів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 витребувано повторно докази від сторін у справі та Головного управління ДФС у Донецькій області, підготовче засідання відкладено на 30.05.2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.05.2019 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 11.06.2019.

Присутні у судовому засіданні 11.06.2019 представники позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов.

Присутній у судовому засіданні 11.06.2019 представник відповідача-2 адміністративний позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач-1 в судове засідання, призначене на 11.06.2019, не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, явку свого представника не забезпечив.

11.06.2019 через канцелярію до суду надійшло клопотання представника ГУ ДФС у Київській області про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Також 11.06.2019 через канцелярію до суду надійшло клопотання позивача про подальший розгляд адміністративної справи за відсутності позивача у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до ч.3 ст.194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні інших свідків чи експерта, протокольною ухвалою суду від 11.06.2019 постановлено здійснювати подальший розгляд справи №320/546/19 у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 16.10.2002 зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), про що свідчить свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серія НОМЕР_2 , місце проведення державної реєстрації - виконавчий комітет Донецької міської ради (а.с. 10).

Позивача було взято на облік як платника податків з 31.12.2002 у ДПІ у Калінінському районі м.Донецьк, а з 21.10.2002 - взято на облік як платника єдиного внеску, що підтверджується довідкою про взяття на облік платника податків від 17.01.2007 №24/6/29-014-24 (а.с.11).

27.09.2018 була проведена державна реєстрація змін до відомостей про фізичну особу-підприємця, зокрема, змінено місце проживання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 11.06.2019, зробленим на запит суду (а.с.167-168).

Після проведення 27.09.2018 державної реєстрації змін про фізичну особу-підприємця ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку у Києво-Святошинській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, що підтверджується витягом з реєстру платників єдиного податку (а.с. 27) та реєстраційною карткою, та не заперечується відповідачами (а.с.37).

29.10.2018 позивач, посилаючись на положення п. 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464, звернувся до Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області із заявою від 24.10.2018 про звільнення від виконання обов`язків, передбачених ч.2 ст. 6 Закону №2464-VI, в період з 14.04.2014 по 31.08.2018. Також в зазначеній заяві позивач просив визнати безнадійною та списати заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 14.04.2014 по 31.08.2018 (а.с.14).

Судом встановлено, що відповіді на своє звернення позивач від відповідача-1 не отримав. Суду відповідачем-1 також не надано доказів розгляду вказаної заяви.

ГУ ДФС у Київській області надіслало позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-22935-17 на суму 20855,94 грн. (а.с.15) та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 №Ф-22935-17 на суму 20855,92 грн. (а.с.16), які позивач вважає протиправними та винесеними внаслідок допущеної бездіяльності відповідачів, які не вчинили належних дій щодо визнання безнадійною та списання заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за поданою заявою позивача.

Надаючи нормативно-правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

За вимогами ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 04 липня 2013 року №406-VІІ до Закону №2464-VI та Податкового кодексу України внесено зміни, відповідно до яких право на адміністрування єдиного внеску, яке раніше було у органів Пенсійного фонду України, передано органам доходів і зборів.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються, зокрема, принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч. 2 ст. 2 Закону № 2464-VI).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Стаття 4 Закону № 2464-VI визначає перелік суб`єктів, які відносяться до платників єдиного внеску.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Абзацом 1 ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у п. 4 і 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Стаття 25 Закону № 2464-VI регламентує заходи впливу та стягнення, частина перша якої передбачає, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до ч. 10 ст. 25 Закону № 2464-VІ на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції.

Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 №1669-VII, який набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Підпунктом 8 п. 4 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1669-VII внесено зміни до Закону № 2464-VІ, а саме підп. «б» розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 9і такого змісту: «Платники єдиного внеску, визначені ст. 4 Закону № 2464-VI, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону № 1669-VII, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органа доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у ст. 2 Закону № 1669-VII, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому ПК України для списання безнадійного податкового боргу».

02 березня 2015 року Верховною Радою України було прийнято Закон України №219-VIII «Про внесення змін до розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці», розділом І якого внесено до розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" такі зміни: « 1. Пункт 9-3 в редакції Закону України від 2 вересня 2014 року N 1669-VII вважати пунктом 9-4».

Закон України №219-VIII від 02.03.2015 набрав чинності 13.03.2015.

Отже, внаслідок цих змін до Закону № 2464-VІ п. 9-3 в редакції Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII з 13.03.2015 року змінив нумерацію на п. 9-4.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

На виконання абз. 3 п. 5 ст. 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1669-VII розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (дію розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р), яке втратило чинність згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України».

Тобто, факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, є підставою для зупинення застосування до таких платників заходів впливу, стягнення і відповідальності за порушення Закону №2464-VI.

З урахуванням абзацу 3 п. 9і (з 13.03.2015 - п.9-4) розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин, а також в період, за який у позивача виникла недоїмка зі сплати єдиного внеску, викладена вище норма пункту п. 9і розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI трансформувалася в пункт 9-4 розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI, та є чинною і на час розгляду справи судом.

З цих підстав суд не приймає до уваги доводи відповідача-2 щодо відсутності правових підстав для звільнення позивача від обов`язку сплати єдиного внеску у зв`язку із виключенням Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII із Закону №1669 підпункту 8 пункту 4 статті 11, яким і було доповнено розділ VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464 пунктом 9і.

Так, внесення змін до Закону №1669 не вплинуло на вказаний зміст правового регулювання у спірних правовідносинах, оскільки до Закону №2464 у зв`язку з цим відповідних змін внесено не було й вказана норма в редакції п. 9-4 розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI залишилась чинною.

Вказаний висновок висловлений також в постанові Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №805/1394/16-а та постанові Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №812/292/18.

Отже, в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану платники єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону №2464, на підставі поданої до органа доходів і зборів у довільній формі заяви платника єдиного внеску. Також недоїмка, що виникла у зазначених платників єдиного внеску, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому ПК України для списання безнадійного податкового боргу.

Дані вимоги позивачем дотримано, що підтверджується наявною в матеріалах справи заявою ФОП ОСОБА_1 про звільнення від виконання обов`язків по нарахуванню, обчисленню і сплаті єдиного внеску на період з 14.04.2014 по 31.08.2018, визнання безнадійною заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та її списання від 24.10.2018, яка зареєстрована відповідачем-1 у Журналі вхідної кореспонденції 29.10.2018 (а.с.14).

Натомість, в порушення пунктів 12-16 розділу III Порядку розгляду звернень та організації особистого прийому громадян у Державній фіскальній службі України та її територіальних органах, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2015 № 271, відповідачем-1 заява позивача від 24.10.2018 не розглянута, а порушені в заяві питання щодо звільнення позивача від сплати єдиного внеску, визнання безнадійною та списання заборгованості - не вирішені.

Суд звертає увагу, що пунктом 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464 визначено, що списання та визнання безнадійної недоїмки, яка виникла у платників єдиного внеску, здійснюється в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу.

Відповідно до п. 101.5 ст. 101 Податкового кодексу України контролюючі органи щокварталу здійснюють списання безнадійного податкового боргу. Порядок такого списання встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з вимогами п. 4.1. та п. 4.2. Порядку списання безнадійного податкового боргу платників податків, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 №577, орган доходів і зборів приймає рішення про списання безнадійного податкового боргу на підставі відповідної письмової заяви платника податків за місцем обліку безнадійного податкового боргу та/або за місцем обліку такого платника.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем-1 здійснено розгляд заяви позивача на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

При цьому суд зазначає, що ухвалами суду про витребування доказів від 11.02.2019, 12.03.2019, 07.05.2019 судом від відповідача-1 неодноразово витребовувались докази по справі, зокрема, відповідь на заяву позивача від 24.10.2018 (вх. від 29.10.2018) та докази її направлення позивачу, проте жодної відповіді на вказані ухвали судом не отримано, як не зазначено і про наявність поважних причин неможливості надати витребувані судом докази.

Відтак, в спірних правовідносинах Києво-Святошинською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області допущена протиправна бездіяльність щодо не розгляду заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про звільнення від виконання обов`язків по нарахуванню, обчисленню і сплаті єдиного внеску на період з 14.04.2014 по 31.08.2018, визнання безнадійною заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та її списання від 24.10.2018.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача-1 визнати безнадійною та списати заборгованість ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 14.04.2014 по 30.09.2018.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абз.1 ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України).

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувана бездіяльність передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, та враховуючи, що відповідачем-1 не розглянута заява позивача від 24.10.2018 про звільнення позивача від сплати єдиного внеску, визнання безнадійною та списання заборгованості ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску, суд вважає відсутніми підстави для зобов`язання відповідача-1 визнати безнадійною та списати заборгованість ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 14.04.2014 по 30.09.2018, оскільки це буде втручанням у дискреційні повноваження контролюючого органу, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.

Відтак, в цій частині позовних вимог у задоволенні позову слід відмовити, зважаючи також на передчасність заявлених вимог про зобов`язання відповідача-1 визнати безнадійною та списати заборгованість ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 14.04.2014 по 30.09.2018, оскільки заява позивача від 24.10.2018 не була розглянута.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною другою статті 245 КАС України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Кодекс адміністративного судочинства України не визначає поняття бездіяльності суб`єкта владних повноважень, тому виходячи із загальноприйнятого тлумачення цього терміну бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід вважати певну форму поведінки державного органу, яка полягає у невиконанні ним дій, які державний орган повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього обов`язків згідно із законодавством України.

Згідно із ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки правомірність вимог позивача щодо бездіяльності з не розгляду заяви позивача від 24.10.2018 підтверджується матеріалами справи, а відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача-1 розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про звільнення від виконання обов`язків по нарахуванню, обчисленню і сплаті єдиного внеску на період з 14.04.2014 по 31.08.2018, визнання безнадійною заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та її списання від 24.10.2018 та прийняти відповідне рішення у порядку та за формою, визначеними законодавством з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, суд не вважає за необхідне вказувати відповідачу-1 на зміст рішень, які можуть бути ним прийняті за наслідком розгляду заяви позивача від 24.10.2018, оскільки це є свободою розсуду відповідача. Проте, в будь-якому випадку рішення за наслідками розгляду заяви позивача повинно бути прийняте у порядку та за формою, передбаченими чинним законодавством з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-22935-17 та від 12.11.2018 №Ф-22935-17, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Оспорювані позивачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску винесені відповідачем-2 саме за невиконання ФОП ОСОБА_1 вимог ч. 2 ст.6 Закону №2464 в частині сплати єдиного внеску за період часу, коли позивач перебував на обліку в органі доходів і зборів, який розташований в м. Донецьк (віднесений до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція).

Як вбачається з відзиву відповідача-2 (а.с.30-33), додаткових пояснень відповідача-2 (а.с.72-75), пояснень ГУ ДФС у Донецькій області (а.с.108-111) та відображено в інтегрованих картках ФОП ОСОБА_1 з ЄСВ (а.с.34-35, а.с.113-119), позивачу по єдиному соціальному внеску автоматично здійснювалися нарахування за наступні періоди:

- №1779795/ev від 20.07.2015, яким за 2015 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 937,94 грн. (II квартал, граничний термін сплати 19.07.2015);

- №23638981/ev від 19.10.2015, яким за 2015 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 1323,47 грн. (IIІ квартал, граничний термін сплати 19.10.2015);

- №124374/ev від 19.01.2016, яким за 2015 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 1434,51 грн. (IV квартал, граничний термін сплати 19.01.2016);

- №1666086/ev від 19.04.2016, яким за 2016 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 909,48 грн. (I квартал, граничний термін сплати 19.04.2016);

- №2437124/ev від 19.07.2016, яким за 2016 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 941,16 грн. (II квартал, граничний термін сплати 19.07.2016);

- №3232164/ev від 19.10.2016, яким за 2016 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 957,00 грн. (IIІ квартал, граничний термін сплати 19.10.2016);

- №131969/ev від 19.01.2017, яким за 2016 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 990,00 грн. (IV квартал, граничний термін сплати 19.01.2017);

- №1873724/ev від 19.04.2017, яким за 2017 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2112,00 грн. (I квартал, граничний термін сплати 19.04.2017);

- №2729685/ev від 19.07.2017, яким за 2017 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2112,00 грн. (IІ квартал, граничний термін сплати 19.07.2017);

- №4847676/ev від 19.10.2017, яким за 2017 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2112,00 грн. (IІІ квартал, граничний термін сплати 19.10.2017);

- №151293/ev від 19.01.2018, яким за 2017 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2112,00 грн. (IV квартал, граничний термін сплати 19.01.2018);

- №6431426/ev від 19.04.2018, яким за 2018 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2457,18 грн. (I квартал, граничний термін сплати 19.04.2018);

- №7817072/ev від 19.07.2018, яким за 2018 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2457,18 грн. (IІ квартал, граничний термін сплати 19.07.2018);

- №9212168/ev від 19.10.2018, яким за 2018 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2457,18 грн. (I квартал, граничний термін сплати 19.10.2018);

- №466407/ev від 21.01.2019, яким за 2018 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2457,18 грн. (IV квартал, граничний термін сплати 21.01.2019).

Судом було встановлено, що позивач перебував на обліку в ГУ ДФС у Донецькій області до 26.09.2018, що підтверджується матеріалами справи.

Так, позивача було взято на облік як платника податків з 31.12.2002 у ДПІ у Калінінському районі м.Донецьк, а 21.10.2002 - взято на облік як платника єдиного внеску, що підтверджується довідкою про взяття на облік платника податків від 17.01.2007 №24/6/29-014-24 (а.с.11).

Після проведення 27.09.2018 державної реєстрації змін про фізичну особу-підприємця ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку у Києво-Святошинській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, що підтверджується Витягом з реєстру платників єдиного податку (а.с. 27) та реєстраційною карткою позивача (а.с.37).

Відтак, позивачу нараховувалася заборгованість зі сплати єдиного внеску за період, коли ФОП ОСОБА_1 перебував на обліку в органі доходів і зборів, який розташований в м. Донецьк (віднесений до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція).

Саме з перебуванням на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, законодавець пов`язує право на звільнення від сплати єдиного соціального внеску в період з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Відповідно до вимог п. 9-4 розд. VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2464-VI підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органа доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Як вже встановлено судом, відповідну заяву 29.10.2018 позивачем подано до Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, проте станом на день розгляду справи судом не надано доказів розгляду поданої позивачем 29.10.2018 заяви.

Отже, позивач на момент виникнення спірних правовідносин відповідав встановленим Законом №2464-VI критеріям, при дотриманні яких ФОП ОСОБА_1 мав бути звільнений від виконання обов`язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI по сплаті єдиного внеску.

Оскільки предметом поданої позивачем заяви від 24.10.2018, яка отримана відповідачем 29.10.2018, були обставини, що звільняли позивача від сплати єдиного внеску з 14.04.2014 до дати взяття позивача на облік у Києво-Святошинській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, а рішення по заяві позивача відповідачем-1 не було прийнято, суд вважає, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-22935-17 та від 12.11.2018 №Ф-22935-17 відповідачем-2 винесено передчасно, адже не було враховано наданого законом права позивача на звільнення від сплати єдиного соціального внеску в період з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Відтак, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-22935-17 та від 12.11.2018 №Ф-22935-17 є протиправними та підлягають скасуванню.

З цих підстав, суд погоджується з позивачем щодо того, що оскаржувані вимоги стали наслідком бездіяльності відповідача-1, який не прийняв рішення за наслідками поданої позивачем заяви від 24.10.2018 про звільнення від сплати єдиного внеску, визнання безнадійної заборгованості та її списання.

Суд також звертає увагу, що відповідно до наданих відповідачем-2 розрахунків до оскаржуваних вимог (а.с.78-79) вбачається, що зобов`язання зі сплати єдиного внеску в оспорюваних вимогах частково нараховані за одні і ті ж самі періоди часу, зокрема:

- №124374/ev від 19.01.2016, яким за 2015 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 1434,51 грн. (IV квартал, граничний термін сплати 19.01.2016);

- №1666086/ev від 19.04.2016, яким за 2016 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 909,48 грн. (I квартал, граничний термін сплати 19.04.2016);

- №2437124/ev від 19.07.2016, яким за 2016 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 941,16 грн. (II квартал, граничний термін сплати 19.07.2016);

- №3232164/ev від 19.10.2016, яким за 2016 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 957,00 грн. (IIІ квартал, граничний термін сплати 19.10.2016);

- №131969/ev від 19.01.2017, яким за 2016 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 990,00 грн. (IV квартал, граничний термін сплати 19.01.2017);

- №1873724/ev від 19.04.2017, яким за 2017 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2112,00 грн. (I квартал, граничний термін сплати 19.04.2017);

- №2729685/ev від 19.07.2017, яким за 2017 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2112,00 грн. (IІ квартал, граничний термін сплати 19.07.2017);

- №4847676/ev від 19.10.2017, яким за 2017 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2112,00 грн. (IІІ квартал, граничний термін сплати 19.10.2017);

- №151293/ev від 19.01.2018, яким за 2017 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2112,00 грн. (IV квартал, граничний термін сплати 19.01.2018);

- №6431426/ev від 19.04.2018, яким за 2018 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2457,18 грн. (I квартал, граничний термін сплати 19.04.2018);

- №7817072/ev від 19.07.2018, яким за 2018 рік позивачу нараховано єдиного соціального внеску на суму 2457,18 грн. (IІ квартал, граничний термін сплати 19.07.2018).

Отже, оспорювані вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-22935-17 та від 12.11.2018 №Ф-22935-17 частково винесені з одних і тих же підстав двічі, що не відповідає вимогам частини 1 ст.61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідачем-2 не надано доказів відкликання чи скасування однієї з двох вимог, якими позивачу нараховано зобов`язання зі сплати єдиного внеску.

Відтак, відповідачами не продемонстровано суду, що вони діяли у межах повноважень, у спосіб та в порядку, передбаченими законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч викладеним положенням відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано в ході судового розгляду справи належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача та встановлені судом обставини справи.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір на суму 1921,00 грн. (в частині позовних вимог немайнового характеру), що підтверджується квитанцією від 31.01.2019 №19310711 та на суму 768,40 грн. (в частині позовних вимог майнового характеру), що підтверджується квитанцією від 31.01.2019 №19310743.

При цьому, суд звертає увагу на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Отже, суд зазначає, що у даному випадку вимога про визнання протиправною бездіяльності щодо невчинення дій з визнання безнадійною та списання заборгованості зі сплати єдиного внеску та вимога про зобов`язання визнати безнадійною та списати заборгованість позивача по єдиному внеску є однією вимогою немайнового характеру.

Таким чином, при зверненні до суду з позовом у цій справі ставка судового збору складає 1921,00 грн. з позовних вимог немайнового характеру, який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, та 768,40 грн. з позовних вимог майнового характеру, який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області.

При цьому суд зазначає, що правило пропорційного стягнення судового збору в даному випадку не застосовується, оскільки спір в частині вимог, пред`явлених до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області, має немайновий характер.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області щодо не розгляду заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про звільнення від виконання обов`язків по нарахуванню, обчисленню і сплаті єдиного внеску на період з 14.04.2014 по 31.08.2018, визнання безнадійною заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та її списання від 24.10.2018.

3. Зобов`язати Києво-Святошинську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про звільнення від виконання обов`язків по нарахуванню, обчисленню і сплаті єдиного внеску на період з 14.04.2014 по 31.08.2018, визнання безнадійною заборгованості по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та її списання від 24.10.2018 та прийняти відповідне рішення у порядку та за формою, визначеними чинним законодавством з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

4. Визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.2018 №Ф-22935-17 та від 12.11.2018 №Ф-22935-17.

5. В задоволенні позовних вимог про зобов`язання Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області визнати безнадійною та списати заборгованість ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 14.04.2014 по 30.09.2018 у позові відмовити.

6. Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (ідентифікаційний код 39471029, місцезнаходження: 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м.Вишневе, вул.Ломоносова, 34).

7. Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (ідентифікаційний код 39393260, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 5а).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 27.06.2019.

Суддя Кушнова А.О.