Справа № 817/724/18
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5839/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В., Попка Я. С.;

за участю секретаря судового засідання - Джули В. М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 817/724/18 (головуючий суддя - Комшелюк Т. О., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 12 квітня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

07 березня 2018 року Рівненським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу від 08.02.2018 № 59/04/К "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлення на посаді начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов`язання Головного територіального управління юстиції у Рівненській області здійснити повний та належний розрахунок в частині виплати заробітної плати та матеріального забезпечення у вигляді допомоги по тимчасовій непрацездатності.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що відповідачем під час проведення обрахунку відсутності на роботі (службі) внаслідок тимчасової непрацездатності, було безпідставно включено вихідні та святкові дні, які не можуть бути розцінені як відсутність на службі. Крім того, 30.10.2017 позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ № 0664760 та пенсійним посвідченням по інвалідності № НОМЕР_1, а тому відповідач не вправі був приймати рішення про звільнення позивача внаслідок тимчасової непрацездатності.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем - ОСОБА_1 , було подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права. Також вказано, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що відповідач звільнив ОСОБА_1 без законної на те підстави, так як позивач був відсутній на роботі (службі) внаслідок тимчасової непрацездатності, отримала інвалідність, відтак звільнення є незаконним.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 59/04/К від 08.02.2018 позивача звільнено із займаної посади.

Підставою для прийняття зазначеного наказу стали листки непрацездатності АГФ № 782950 виданий 01.06.2017, АДЖ № 993524 виданий 19.06.2017, АДЖ № 977872 виданий 30.06.2017, АГФ № 601645 виданий 21.07.2017, АДЖ № 977528 виданий 24.07.2017, АДЖ № 977892 виданий 23.08.2017, АДЖ №977559 виданий 28.08.2017, АДЖ № 977899 виданий 15.09.2017, АГФ № 786684 виданий 02.10.2017, АДЖ № 977634 виданий 04.10.2017, АДІ № 063159 виданий 27.10.2017, АДЖ № 977936 виданий 14.11.2017, АДЖ № 872641 виданий 15.11.2017, АДЖ № 872847 виданий 30.11.2017, АДЖ № 873653 виданий 22.12.2017, АДЖ № 849213 виданий 10.01.2018, АДЖ № 873869 виданий 11.01.2018.

Пунктом 1 спірного наказу, звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 08 лютого 2018 року, у зв`язку з нез`явленням на роботу (службу) протягом більш як 150 календарних днів (234 календарних дні) протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, відповідно до частини 2 ст.87 Закону України "Про державну службу", з припиненням державної служби.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 87 Закону України "Про державну службу", підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Встановлено, що у 2017 році, ОСОБА_1 була відсутня на роботі (службі) у зв`язку із тимчасовою непрацездатності у період з 02.06.2017 по 09.06.2017, з 10.06.2017 по 19.06.2017, з 20.06.2017 по 30.06.2017, з 03.07.2017 по 21.07.2017 з 24.07.2017 по 07.08.2017, з 08.08.2017 по 23.08.2017, з 28.08.2017 по 06.09.2017, з 07.09.2017 по 15.09.2017, з 18.09.2017 по 03.10.2017,з 04.10.2017 по 18.10.2017, з 19.10.2017 по 30.10.2017, з 31.10.2017 по 14.11.2017, з 15.11.2017 по 29.11.2017 з 30.11.2017 по 22.12.2017, з 23.12.2017 по 29.12.2017, з 30.12.2017 по 31.12.2017, у 2018 році у період з 01.01.2018 по 10.01.2018, з 11.01.2018 по 31.01.2018, що підтверджується листками непрацездатності: АГФ № 782950 виданий 01.06.2017, АДЖ № 993524 виданий 19.06.2017, АДЖ № 977872 виданий 30.06.2017, АГФ № 601645 виданий 21.07.2017, АДЖ № 977528 виданий 24.07.2017, АДЖ № 977892 виданий 23.08.2017, АДЖ №977559 виданий 28.08.2017, АДЖ № 977899 виданий 15.09.2017, АГФ № 786684 виданий 02.10.2017, АДЖ № 977634 виданий 04.10.2017, АДІ № 063159 виданий 27.10.2017, АДЖ № 977936 виданий 14.11.2017, АДЖ № 872641 виданий 15.11.2017, АДЖ № 872847 виданий 30.11.2017, АДЖ № 873653 виданий 22.12.2017, АДЖ № 849213 виданий 10.01.2018, АДЖ № 873869 виданий 11.01.2018 (а. с. 84-100 т.1).

Із викладеного вбачається, що у 2017 позивач був відсутній на роботі (службі) у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю у період часу з 02.06.2017 по 31.12.2017 - 203 календарні дні, у 2018 році у період часу з 01.01.2018 по 31.01.2018 - 31 календарний день, що складає протягом року, починаючи з 02.06.2017 - 234 календарні дні.

В апеляційній скарзі позивач стверджує, що при обрахунку кількості календарних днів тимчасової непрацездатності, відповідачем неправомірно враховані святкові та неробочі дні, але таке твердження є невірним, з огляду на те, що календарний день - це будь який день у році, визначений числом та місяцем. Поняття календарні дні включає в себе поняття робочі дні, вихідні дні та святкові дні. Отже, при розрахунку періоду відсутності на роботі до уваги беруться всі календарні дні такої відсутності.

Також є помилковими твердження позивача про те, що до врахування днів тимчасової непрацездатності для звільнення за ч.2 ст.87 Закону №889 підлягають лише дні в межах відповідного календарного року, тобто строк відсутності на роботі через тимчасову непрацездатність у 2017 році не може продовжуватись у 2018 році, оскільки це новий календарний рік, тому такий строк переривається, у даному випадку поняття календарного року як такого, до працівників, зокрема і до осіб, які перебувають на державній службі, не може застосовуватися.

Це обумовлене тим, що у кожного працівника, є свій робочий рік, який розраховується із дати вступу на службу і до дня, що передує даті вступу на службу через рік - для обчислення відповідного стажу, права на відпустку, права на матеріальне забезпечення, присвоєння відповідних рангів, крім того, період протягом 12 місяців з будь-якої календарної дати - для обчислення терміну дії акта індивідуальної дії (наказу притягнення до дисциплінарної відповідальності, тощо).

Таким чином, відсутність на роботі протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, розраховується від моменту коли така відсутність мала місце вперше і закінчується через 12 місяців після настання такої події.

Позаяк відповідачем обчислювався початок події з 02.06.2017 року, то відповідний рік для розрахунку такої відсутності закінчується 01.06.2018.

Окрім того, ч.2 ст.87 Закону № 889 законодавець не визначає, що відсутність на роботі розраховується відповідно до календарного року чи одного року, а саме протягом року, що також підтверджує, що цей рік починається з настанням відповідної події і триває 12 місяців. Такою подією є початок перебування на лікарняному, у даному випадку - 02.06.2017 року.

Доводи позивача про те, що її було допущено до виконання посадових обов`язків, тому відповідач не мав права її звільнити є неприйнятними.

Встановлено, що 07.02.2018 року у позивача закінчився термін тимчасової непрацездатності, а 08.02.2018 позивача допущено до виконання своїх посадових обов`язків ( а. с. 110 т.1).

Частиною 2 ст.87 Закону № 889 передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: перша - нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; друга - нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Отже, при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, облік часу нез`явлення на службі здійснюється безперервно, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. У такому разі, вихід державного службовця на службу до закінчення зазначеного періоду (120 календарних днів) - перериває такий строк та, у наступному, цей період тимчасової непрацездатності не враховується при визначенні наявності підстав припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

А при визначенні наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.

Наведені законодавчі приписи до того ж підтверджують, що розрахунок здійснюється саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні.

Встановлено, що загальний час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у періоді з 02.06.2017 року по 31.01.2018 року становить 234 календарні дні, отже у відповідача була правова підстава для прийняття рішення про припинення державної служби позивача.

Твердження апелянта про те, що відповідач не вправі був приймати рішення про звільнення внаслідок тимчасової непрацездатності, оскільки позивач отримав ІІІ групу інвалідності з посиланням на абзац 2 частини 2 статті 87 Закону № 889 та частину 3 статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", є помилковими.

Матеріалами справи підтверджується, що 30.10.2017 ОСОБА_1 було встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серії АВ №0664760 та пенсійним посвідченням по інвалідності № НОМЕР_1 (а. с. 19 т.1).

31.10.2017, із заявою до начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про видачу трудової книжки для призначення пенсії по інвалідності, позивачем було надано довідку МСЕК серії АВ №0664760 про встановлення ІІІ групи інвалідності.

Тобто, відповідачу 31.10.2017 стало відомо про наявність у позивача ІІІ групи інвалідності, що не заперечується останнім.

Згідно із ч. 2 ст. 87 Закону України "Про державну службу", підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Конструкція вказаної норми побудована таким чином, що державна служба може бути припинена одразу, після настання визначених у ній підстав. Однак, якщо державний службовець втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Водночас, втрата працездатності чи встановлення інвалідності має бути обов`язково пов`язана саме із виконанням державним службовцем своїх посадових обов`язків, тобто бути у причинно-наслідковому зв`язку із виконанням таких посадових обов`язків.

Як зазначено вище по тексту, інвалідність позивачу встановлена 30.10.2017, а наказ про припинення державної служби прийнятий відповідачем 08.02.2018, тобто після встановлення інвалідності.

В той же час, суд звертає увагу на те, що згідно довідки МСЕК серії АВ №0664760 про встановлення III групи інвалідності ОСОБА_1 , така інвалідність зумовлена загальним захворюванням, тобто останнє не пов`язане із виконанням посадових обов`язків позивача.

Посилання апелянта на норми Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", як на підставу неможливості звільнення інваліда III групи не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За правилами ч.3 ст.17 вказаного закону, відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

У даному ж випадку, позивач був звільнений не з мотивів інвалідності, а саме через відсутність протягом 150 днів протягом року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, що саме по собі є абсолютно різними та незалежними одна від одної підставами та не може розцінюватись як звільнення з відповідних мотивів.

Також позивач посилається на те, що їй безпідставно не оплатили лікарняні листки з липня 2017 року по лютий 2018 року та не здійснювали оплату праці за робочі дні у цей період.

Із змісту спірного наказу про звільнення вбачається, що пунктом 2 цього наказу було зобов`язано управляння фінансового та матеріально-технічного забезпечення головного територіального управління юстиції провести з ОСОБА_1 повний розрахунок при звільненні, у тому числі виплатити компенсацію за невикористані дні відпусток.

Встановлено, що наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 210/04/К від 10.05.2017 "Про відкриття дисциплінарного провадження щодо ОСОБА_1 " визначено підстави відкриття дисциплінарного провадження з метою перевірки наявності в діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також відсторонено ОСОБА_1 з 11.05.2017 року від виконання своїх посадових обов`язків на період здійснення дисциплінарного провадження (а. с.101-102 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.72 Закону №889, на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків.

За змістом ч. 4 ст.72 Закону №889, у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку.

Отже, у разі прийняття рішення про відсторонення працівника від виконання посадових обов`язків на час розгляду дисциплінарного провадження, заробітна плата на період відсторонення працівнику не виплачується, у випадку закриття дисциплінарного провадження без притягнення до дисциплінарної відповідальності цьому працівнику виплачується середній заробіток, в протилежному випадку - така оплата праці не здійснюється.

У зв`язку із відстороненням ОСОБА_1 від виконання посадових обов`язків, 13.05.2017 року прийнятий наказ № 220/04/к "Про оплату праці ОСОБА_1", яким визначено не виплачувати ОСОБА_1 заробітну плату в період відсторонення від виконання посадових обов`язків з 11 травня по 07 червня 2017 року (а. с. 103 т.1).

Наказом від 07.06.2017 року № 277/04/к, продовжений строк невиплати заробітної плати ОСОБА_1 на період відсторонення від виконання посадових обов`язків (а. с. 104 т.1).

Після закінчення терміну тимчасової непрацездатності, дисциплінарною комісією відновлено дисциплінарне провадження по відношенню до ОСОБА_1 , за наслідками якого прийнято рішення про наявність підстав притягнення її до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани. На підставі вищезазначеного наказом ГТУЮ у Рівненській області № 49/03 від 08.02.2018 року, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани (а. с.105-109 т.1).

Наказ № 49/03 від 08.02.2018 "Про накладення дисциплінарного стягнення" був оскаржений позивачем до суду, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23.07.2018 у справі № 817/567/18 позов позивача задоволений, спірний наказ скасований, 15.01.2019 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, рішення від 23.07.2018 у справі № 817/567/18 скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 97-101 т. 2).

Таким чином, наказ № 49/03 від 08.02.2018 "Про накладення дисциплінарного стягнення" стосовно позивача є чинним.

Оскільки факт притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани сам по собі виключає факт закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності, то відповідачем правомірно не була нарахована заробітна плата позивачу на період відсторонення від виконання посадових обов`язків.

Також встановлено, що на запит відповідача № 5027/10.1/26-17 від 17.08.2017 року, до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області щодо надання матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, була надана відповідь.

Так, згідно листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Рівненській області № 06/238 від 28.08.2017 року, останнім вказано, що відповідно до ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 № 1105, право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням мають застраховані громадяни України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу). Враховуючи, що ОСОБА_1 відсторонена від виконання своїх посадових обов`язків без права отримання заробітної плати, вона автоматично втрачає право на отримання матеріального забезпечення по листках непрацездатності за рахунок коштів Фонду за весь період відсторонення (а. с. 111 т.1).

Протоколом засідання комісії із соціального страхування Головного територіального управління юстиції у Рівненській області № 7 від 09 лютого 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в призначенні допомоги по таких листках непрацездатності: АГФ № 601645 виданий 21.07.2017, АДЖ № 977528 виданий 24.07.2017, АДЖ № 977892 виданий 23.08.2017, АДЖ №977559 виданий 28.08.2017, АДЖ № 977899 виданий 15.09.2017, АГФ № 786684 виданий 02.10.2017, АДЖ № 977634 виданий 04.10.2017, АДІ № 063159 виданий 27.10.2017, АДЖ № 977936 виданий 14.11.2017, АДЖ № 872641 виданий 15.11.2017, АДЖ № 872847 виданий 30.11.2017, АДЖ № 873653 виданий 22.12.2017, АДЖ № 849213 виданий 10.01.2018, АДЖ № 873869 виданий 11.01.2018.

Вказане рішення комісії із соціального страхування Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, оформлене протоколом № 7 від 09.02.2018, оскаржувалось позивачем у судовому порядку, 27.07.2018 рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 817/1339/18, позов ОСОБА_1 задоволений, рішення комісії у формі протоколу № 7 від 09.02.2018 скасоване, 11.12.2018 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду, рішення Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 817/1339/18 від 27.07.2018 скасоване та прийняте нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 93-96 т.2).

Отже, рішення комісії із соціального страхування Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, у формі протоколу № 7 від 09.02.2018 про відмову у призначенні позивачу матеріальної допомоги за наведеними вище листками непрацездатності є чинним.

Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 817/724/198 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 08 липня 2019 року.