Справа № 1440/2148/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/2148/18
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в якому просив:

- зобов`язати виплатити грошову компенсацію за піднайом (найом) житла відповідно до п. 15 Наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 року №65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік» у розмірі 1700 грн. щомісяця за період з 04.04.2018 року по 31.08.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у квітні та серпні 2018 року він звертався до Миколаївського ОВК із рапортами про виплату грошової компенсації за піднайом (найом) житла, як особі, яка потребує поліпшення житлових умов і надання житлового приміщення, однак рішення про результати їх розгляду так і не отримав. На думку позивача, така бездіяльність є протиправною, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати відповідача виплатити зазначену грошову компенсацію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Суд зобов`язав Миколаївський ОВК виплатити старшому лейтенанту ОСОБА_1 грошову компенсацію за піднайом (найом) житла у розмірі 1700,00 грн. щомісяця за період з 04.04.2018 по 31.08.2018 року.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що позивач надав до комісаріату усі необхідні документи, які підтверджують право на отримання грошової компенсації за піднайом (найом) житла, а, отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із судовим рішенням, Миколаївський ОВК подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що житлова комісія безпідставно взяла ОСОБА_1 на квартирний облік у Первомайському гарнізоні та Первомайському ОМВК, оскільки він зареєстрований в іншому населеному пункті, а, отже, у позивача відсутнє право на отримання грошової компенсації за піднайом (найом) житла.

Також зазначив, що надані позивачем до рапорту документи не містять наказу командира військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за піднайом житла, наявність якого передбачена абз. 2 п. 8.3. Інструкції №737 від 30.11.2011 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване та правомірне судове рішення, у зв`язку з чим, просив залишити його без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Фактичні обставини справи.
Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи у період з 19.03.2014 року по 21.08.2018 року ОСОБА_1 проходив службу в Збройних силах України на посадах офіцерського складу в Первомайсько-Врадіївському об`єднаному районному військовому комісаріаті Миколаївської області та Первомайському об`єднаному міському військовому комісаріаті Миколаївської області оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

14 вересня 2017 року його взято на квартирний облік у Первомайському гарнізоні та Первомайському ОМВК, а також включено до списку осіб, які мають право на загальне отримання жилих приміщень (а.с.19).

04 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Первомайського об`єднаного міського військового комісаріату Миколаївської області із рапортом про виплату грошової компенсації за піднайом (найом) житла (а.с.15).

Одночасно із рапортом позивачем надані: копія паспорта та ідентифікаційного коду, довідку КЕВ м. Миколаєва від 12.12.2017 року №5275, довідку Лісогорівської сільської ради від 30.11.2017 року №2813 про склад сім`ї, Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №92766586 від 25.07.2017року.

Цього ж дня, вказані матеріали були направлені для розгляду до Миколаївського ОВК (а.с.22).

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 18.08.2018 року №228 ОСОБА_1 звільнено з військової служби, відповідно до п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

28 серпня 2018 року позивач звернувся до Первомайського об`єднаного міського військового комісаріату Миколаївської області із наступним рапортом, в якому повідомив, що не отримував грошову компенсацію за піднайом (найом) житла, у зв`язку з чим просив здійснити її виплату (а.с.23).

Цього ж дня, вказані матеріали були направлені на розгляд до Миколаївського ОВК (а.с.24).

Наказом військового комісаріату Первомайського об`єднаного міського військового комісаріату Миколаївської області (по стройовій частині) від 31.08.2018 року №131 позивача виключено із списків особового складу військового комісаріату та всіх видів забезпечення.

Бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за піднайом (найом) житла, як особі, яка потребує поліпшення житлових умов і надання житлового приміщення є предметом спору у даній справі.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та висновки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За змістом ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2 ст. 4 КАС України визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно п. 7 наведеної статті КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За змістом ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного відповідачем права на грошову компенсацію за піднайом (найом) житла, як особи, яка потребує поліпшення житлових умов і надання житлового приміщення.

Отже, цей позов подано на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

Критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 21 ЦК передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених житлових прав ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, позаяк у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналогічний підхід щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах наведений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №522/16204/15-а, від 18 квітня 2018 року по справі №806/104/16, від 24 квітня 2019 у справі №494/1234/17від 17 квітня 2018 року у справі №2-а/87/11, від 20 вересня 2018 року у справі №815/2551/15, від 13 лютого 2019 року у справі №826/19681/16, від 12 червня 2019 року у справі №804/2877/17.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Резюмуючи викладене, слід зазначити, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність у даному спорі ознак публічно-правового, що є наслідком, відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, для закриття провадження у справі.

Згідно з ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Роз`яснити позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до суду цивільної юрисдикції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 11.07.2019 року.