Справа № 815/4615/15
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4615/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2015р. №466-15 задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 30.06.2015р. №466-15.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 17.12.2018 року касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

05 березня 2019 року адміністративна справа №815/4615/15 надійшла до Одеського окружного адміністративного суду.

05 березня 2019 року на підставі Розпорядження Одеського окружного адміністративного суду №38 щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи та відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю по справі Аракелян М.М.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 року прийнято до провадження справу №815/4615/15, вирішено проводити розгляд справи 815/4615/15 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.04.2019 року.

У зв`язку з перебуванням судді Аракелян М.М. на лікарняному, слухання справи №815/4615/15, які призначені на 03.04.2019р. та на 16.04.2019р. не відбулися, розгляд справи призначено на 14.05.2019р.

Ухвалою суду від 14.05.2019р. клопотання представника відповідача про продовження строку підготовчого провадження та оголошення перерви у підготовчому засіданні задоволено. Продовжено строк підготовчого провадження у справі №815/4615/15 на тридцять днів та оголошено перерву в підготовчому засіданні до 03.06.2019р.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.06.2019 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 20.06.2019 року.

У судовому засіданні 20.06.2019 року усною ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву для вивчення матеріалів справи до 27.06.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне:

по-перше, ОСОБА_1 не набула статусу власника або землекористувача частини земельної ділянки, де знаходиться належна їй частка у нежитловому вбудованому приміщенні підвалу та першого поверху №415, загальною АДРЕСА_1 884кв.м., що розташоване в багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим вона не є платником земельного податку;

по-друге, позивачка наголошує, що до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідачем не було додано розрахунку суми податкового зобов`язання, що не відповідає приписам п.2.4 Розділу ІІ Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків;

по-третє, визначена на момент досліджуваних правовідносин судова практика стосовно встановлення платника земельного податку свідчить про те, що такими платниками є підприємства, установи та організації, що здійснюють управління цими будинками, а також об`єднання співвласників будинків, а не власники нерухомого майна, яке розташовано на земельній ділянці.

Власну правову позицію щодо позову відповідачем було надано у письмових поясненнях (вх.№13680/19 від 15.04.2019 року). Згідно наданих пояснень відповідач, посилаючись на норми Податкового кодексу України, зазначає, що нарахування податку було здійснено у спосіб, визначений чинним на момент досліджуваних правовідносин законодавством, на підтвердження чого надав довідку №2931 від 22.02.2011р.

27.06.2019 року за вх.№23236/19 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно ч.1 ст.205 КАСУ неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.9 ст.205 КАСУ якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 (до зміни прізвища - ОСОБА_2 ) згідно договору купівлі-продажу від 12.11.2010року, та договору дарування від 02.07.2009року на праві спільної сумісної власності належить нежитлове вбудоване приміщення підвалу та першого поверху №415, загальною площею 884кв.м., яке розташоване в багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

01.10.2012р. між ОСОБА_1 (до зміни прізвища Погибльова) (Споживач) та КП ЖКС «Вузівський» (Виконавець) був укладений Договір №453 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, відповідно до п.1 якого предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень; прибирання прибудинкової території в погодних умовах, які не відносяться до умов надзвичайного природного характеру, характерних для даної місцевості; санітарно-технічне обслуговування; обслуговування внутрішньобудинкових мереж; освітлення місць загального користування, у будинку АДРЕСА_2 , а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом 1,25 з ПДВ у строки та на умовах, передбачених договором.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Довідки Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» від 29.08.2014р. №608/01-14, за підписом в.о. директора ОСОБА_3 , будівля яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває на балансі КП «ЖКС «Вузівський» і нараховує 12 поверхів (Т.1 а.с. 74).

Судом встановлено, що оскаржувану суму земельного податку було визначено ОСОБА_1 як власниці 1/6 частини нежитлового вбудованого приміщення підвалу та першого поверху №415, загальною АДРЕСА_1 884кв.м.., розташованого у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_2 (Т.2 а.с. 51)

30.06.2014р. Державною податковою інспекцією у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області згідно з п.54.3.3. п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України, та відповідно до п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України, ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання по земельному податку з фізичних осіб у загальному розмірі 10940,51грн., про що винесено податкове повідомлення рішення від 30.06.2015р. №466-15.

З приводу оскарження зазначеного податкового повідомлення-рішення позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскаржувану суму земельного податку було визначено позивачу як власниці 1/16 частини нежитлового вбудованого приміщення підвалу та першого поверху за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Стаття 270 Податкового кодексу України закріплює, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п.287.1 ст.287 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.286.6 статті 286 Податкового кодексу України, на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Згідно з п.287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 286.1 статті 286 означеного Кодексу, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до статей 125, 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV.

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

При цьому, власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (її частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 липня 2015 року у справі №826/12388/13-а.

Отже, оскільки позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким відповідач нарахував земельний податок, обов`язок зі сплати земельного податку у позивача виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

За таких обставин, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Разом з тим, суд при визначенні правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення вважає за необхідне дослідити питання щодо того, яким чином податковий орган вирахував суму податкового зобов`язання та якими відомостями керувався при визначенні суми за податковим повідомленням-рішенням. Зокрема, у Постанові Верховного Суду від 17.12.2018 року у даній справі, якою справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, вказано, що «судами попередніх інстанцій не перевірялась правильність розрахунків земельного податку по земельній ділянці з урахуванням даних державного земельного кадастру та не визначався розмір пропорційної частки прибудинкової території за яку позивач повинен платити земельний податок.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Верховним Судом правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України».

З приводу цього суд зазначає наступне.

Відповідачем до матеріалів справи 03.06.2019 року (вх.№19733/19) надано Довідку №2931 від 22.02.2011 року про нормативну грошову оцінку 1 кв.м земельної ділянки, Договір дарування від 02.07.2009 року, а також відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.08.2009 року (№ витягу 234914565) (Т.2 а.с. 48-51).

З матеріалів справи суд убачає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено на підставі п.286.5 ст.286 ПК України, норми якої взагалі не можуть бути застосовані до ОСОБА_1 як співвласниці нежитлових приміщень, оскільки п.286.5 ст.286 ПК України регулює порядок обчислення плати за землю для фізичних осіб-власників земельних ділянок. Позивачка не є власницею земельної ділянки будь-якої площі під багатоквартирним будинком або прибудинкової території.

Відповідачем не надано жодного доказу на доведення того, що плата за землю за оскарженим податковим повідомленням-рішенням, нарахована ОСОБА_1 , розрахована за площі під приміщеннями, що знаходяться у спільній частковій власності трьох фізичних осіб, з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

В довідці №2931 від 22.02.2011р. про нормативну грошову оцінку 1кв.м. земельної ділянки, складеній на підставі клопотання ФОП Колоша Т.В.,гр.. ОСОБА_4 , також відсутні вихідні дані для визначення розміру земельного податку за площі під нежитловими приміщеннями багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 згідно із п.287.8 ст.287 ПК України.

Так, відповідно до п. 2.4. Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 листопада 2012 року № 1236 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання та штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) з наведенням у ньому дати та номера декларації (уточнюючого розрахунку) відповідного звітного періоду, щодо якого здійснюється розрахунок податкового зобов`язання, а також іншої інформації, необхідної для визначення грошового зобов`язання.

Таким чином, правильність нарахування позивачеві податкового зобов`язання з земельного податку з фізичних осіб, а саме застосовані контролюючим органом розмір ставки податку, базу оподаткування, можливо встановити (визначити) виходячи з розрахунку податкового зобов`язання, що додається до податкового повідомлення-рішення.

Суд звертає увагу, що розрахунок податку (плати за землю) до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не наданий ДПІ у Київському районі м.Одеси. Більше того, навіть у поясненнях відповідачем не наведено алгоритму, за яким суб`єкт владних повноважень встановив конкретну суму податкового зобов`язання позивачці.

Посилання відповідача на наявність тих чи інших документів без зазначення того, яким чином вони використовувались, не може враховуватись судом у якості доказу на підтвердження правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, адже суперечить критеріям оцінки дій та рішень суб`єктів владних повноважень, визначених ч.2 ст.2 КАС України, та жодним чином не аргументує правомірність застосування п.286.5 ст.86 ПК України замість п.286.6 ст.286 при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та підставність визначення суми податкового зобов`язання.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У п. 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 року у справі «Компанія «Вестберга таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» визначено, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податного управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасовувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами для призначення податкових штрафів (санкцій), має саме податкове управління.

З урахуванням того, що відповідачем не надано доказів на проведення розрахунку суми податкового зобов`язання, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 30.06.2015 року №466-15 є протиправним та підлягає скасуванню, а позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 244 (двісті сорок чотири) грн.(Т.1 а.с. 3).

Суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 244 (двісті сорок чотири) грн. судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ) до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (; пр-к Ак. Глушка, 17/2, м. Одеса, 65104) про скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області від 30.06.2015р. №466-15.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 244(двісті сорок чотири)грн. 00коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.