Справа № 200/2468/19-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року справа №200/2468/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Макаренко А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року (повне судове рішення складено 13 травня 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/2468/19-а (суддя в І інстанції Кочанова П.В.) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради (далі - Управління), в якій просила суд:

- визнати протиправною та скасувати відмову Управління щодо відмови позивачу у призначенні одноразової компенсації у зв`язку з втратою годувальника, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, відповідно до вимог статті 48 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII) в розмірі 60 мінімальних заробітних плат;

- зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 одноразову компенсацію у зв`язку з втратою годувальника, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 60 мінімальних заробітних плат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач має статус вдови, затвердженого посвідченням № НОМЕР_5 т від 27.11.2017. Її чоловік, ОСОБА_2 мав статус громадянина, якій постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інваліда війни 1 групи, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 10.08.2017). Відповідно до ст. 48 Закону № 796-XII, їй передбачена одноразова виплата за втрату годувальника в розмірі 60 мінімальних заробітних плат. Управлінням в порушення вищевказаного закону нараховано в сумі 7586 грн. - одноразову виплату за втрату годувальника. При нарахуванні цієї компенсації відповідач користувався Постановою Кабінету Міністрів України № 285 від 14.05.2015 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі - Постанова № 285, у редакції на час звернення позивача з відповідною заявою), яка значно звужує право позивача на отримання компенсації за втрату годувальника, яка їй гарантована державою, що суперечить ст. 22 Конституції України, ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини тощо.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю (а.с.76-80).

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що враховуючи фактичні обставини справи, достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, факт того, що чоловік позивача є учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та його захворювання призвело до смерті, відсутності факту одруження вдруге, до правовідносин у цій справі слід застосовувати положення статті 48 Закону № 796-XII, а не положення Постанови № 285 (а.с.81-85).

В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 06.11.1968.

ОСОБА_2 був ліквідатором наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії (посвідчення серії НОМЕР_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 10.08.2017.

Відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії на засіданні № 49 від 10 жовтня 2017 року розглянуто звернення родичів з приводу смерті ОСОБА_2 і надану, згідно Переліку та зареєстровану в ЦМЕК 21.09.2017 документацію померлого ОСОБА_2 на предмет встановлення причинного зв`язку хвороб, інвалідності і смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, встановлено, що захворювання, що призвело до смерті, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивачем 27.11.2017 отримано посвідчення серія номер НОМЕР_5 , пред`явник якого має право на пільги і компенсації передбачені статтями 20, п. 5, 7, 8, 11, 12, 20, 23 і 27 Закону № 796-XII, термін дії якого встановлений до вступу в шлюб.

Згідно витягу з протоколу від 22.08.2018 № 344 засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців, захворювання колишнього військовослужбовця ОСОБА_2 , яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 10.08.2017 Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області; лікарським свідоцтвом про смерть № 322 , виданим 08.08.2017 Бахмутським відділенням Донецького обласного бюро СМЕ; медичними документами - пов`язане з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Листом від 29.08.2018 № 08/4030 Управління на особисту заяву позивача від 16.08.2018 стосовно отримання компенсації, як дружині померлого громадянина, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, повідомило, що постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 № 760 затверджений Порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян (далі - Порядок № 760, в редакції, яка діяла на час звернення позивача з відповідною заявою). Відповідно до п.4 Порядку № 760 одноразова компенсація виплачується в розмірах, установлених Постановою № 285.

Абз. 1 п.1 Постанови № 285 установлено розмір одноразової компенсації сім`ям, які втратили годувальника, у сумі 7586 гривень. На підставі особистої заяви ОСОБА_1 № 76 від 15.12.2017, експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України № 5966 від 23.10.2017 та інших документів, передбачених законодавством, вищевказана одноразова компенсація в сумі 7586 гривень призначена та виплачена Управлінням в повному обсязі в січні місяці 2018 року.

Позивач не погоджується з виплатою одноразової компенсації в сумі 7586 гривень та вважає, що відповідно до ст. 48 Закону № 796-XII, їй передбачена одноразова виплата за втрату годувальника в розмірі 60 мінімальних заробітних плат.

Отже, спірним питанням у цій справі є не призначення позивачу одноразової компенсації у зв`язку з втратою годувальника, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою, в розмірі 60 мінімальних заробітних плат.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем правомірно призначено та виплачено одноразову компенсацію ОСОБА_1 , як сім`ї, яка втратила годувальника, із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, у розмірі - 7586 грн., оскільки норми статті 48 Закону № 796-XII та підпункт перший пункту першого Постанови № 285, в редакції чинній на час спірних правовідносин, встановлювали саме такий розмір одноразової компенсації.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, з огляду на таке.

Перевіряючи відповідність закону вчиненої суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах дії, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом № 796-XII визначено основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Статтею першою Закону № 796-XII закріплено мету та основні завдання Закону, відповідно до яких цей Закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Статтею 48 цього Закону (тут і надалі в редакції чинній на час звернення позивача до Управління з відповідною заявою) встановлено порядок компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, які стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, сім`ям у зв`язку із втратою годувальника та щорічної допомоги на оздоровлення.

Одноразова компенсація виплачується учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків інших ядерних аварій, особам, які брали участь у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, які стали особами з інвалідністю внаслідок відповідних ядерних аварій та випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, участю у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, сім`ям, які втратили годувальника, та батькам померлого із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, дітям з інвалідністю, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, нормами статті 48 Закону № 796-XII не визначено розмір вказаних виплат (в тому числі, 60 мінімальних заробітних плат, як стверджує позивач), а делеговано визначення такого розміру Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту першого Порядку № 760 врегульовано питання здійснення виплати передбачених статтею 48 Закону № 796-XII одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї (далі - одноразова компенсація), та щорічної допомоги на оздоровлення (далі - щорічна допомога) деяким категоріям громадян.

Пунктом другим цього Порядку одноразова компенсація та щорічна допомога виплачуються за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на відповідний рік для соціального захисту громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, центрами з нарахування та здійснення соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - уповноважені органи) за місцем фактичного проживання (перебування) громадян.

Відповідно до пункту четвертого Порядку № 760 одноразова компенсація виплачується в розмірах, установлених Постановою № 285 (Офіційний вісник України, 2015, № 40, ст. 1204).

Підпунктом першим пункту першого Постанови № 285 установлено такі розміри виплат, передбачених статтями 36 і 48 Закону № 796-XII:

1) одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасникам ліквідації наслідків інших ядерних аварій, особам, які брали участь у ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів і виконанні на них регламентних робіт, які стали інвалідами внаслідок відповідних ядерних аварій та випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів і виконанні на них регламентних робіт, дружинам (чоловікам), якщо та (той) не одружилися вдруге, померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, участю у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів і виконанні на них регламентних робіт, сім`ям, які втратили годувальника, та батькам померлого із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою: зокрема, сім`ям, які втратили годувальника, - 7586 гривень.

З аналізу наведених норм слідує, що статтею 48 Закону № 796-XII, визначено порядок виплати одноразової компенсації сім`ям, які втратили годувальника, із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, порядок та розміри якої установлені Постановою № 760, пунктом четвертим якого встановлено, що одноразова компенсація виплачується в розмірах, установлених Постановою № 285.

Тобто, такими нормами чітко закріплено порядок призначення, виплати одноразової компенсації сім`ям, які втратили годувальника, із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою.

Отже, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що розмір одноразової компенсації ОСОБА_3 , як сім`ї, яка втратила годувальника, із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, порядок призначення якої визначено ст. 48 Закону № 796-XII, а розмір відповідної компенсації чітко визначено Постановою № 285, призначено та виплачено відповідачем з урахуванням наведених вище норм.

Посилання апелянта на право отримання одноразової компенсації, як сім`ї, яка втратила годувальника, із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, визначених ст. 48 Закону № 796-XII, у розмірі 60-ти мінімальних заробітних плат, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Як вже було зазначено вище, цією статтею визначено порядок призначення та виплату одноразової компенсації сім`ї, яка втратила годувальника, із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, розмір якої визначається на підставі Постанови № 285.

У наведеній статті також зазначено: «текст статті 48 в редакції Закону № 2532-XII від 01.07.92; із змінами, внесеними згідно із Законами № 230/96-ВР від 06.06.96, № 563-XIV від 25.03.99, № 2638-III від 11.07.2001; в редакції Закону № 107-VI від 28.12.2007 - зміну визнано неконституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22.05.2008; стаття 48 в редакції Закону № 76-VIII від 28.12.2014 - щодо набрання чинності норм зазначеного Закону див. «Прикінцеві положення»; в редакції Законів № 1339-VIII від 21.04.2016 року, № 2082-VIII від 06.06.2017».

Тобто, до статті 48 цього Закону внесені відповідні зміни та доповнення. Остаточні зміни до цієї статті внесені законодавцем в редакції Закону № 2082-VIII від 06.06.2017.

На час звернення ОСОБА_1 до відповідача (15.12.2017) була чинна стаття 48 Закону № 796-XII у редакції із змінами до Законів № 2082-VIII від 06.06.2017, а розмір одноразової компенсації відповідно до Постанови № 285 складав - 7586 грн.

Крім того, станом на час смерті чоловіка позивача (08.08.2017) стаття 48 Закону № 796-XII діяла в редакції станом на 28.06.2017. Положення Постанови № 285 діяли у редакції станом на 02.11.2016. Наведеними нормами визначено розмір одноразової компенсації відповідним особам також у сумі 7586 грн.

Отже, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем правомірно призначено та виплачено одноразову компенсацію ОСОБА_1 , як сім`ї, яка втратила годувальника, із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, у розмірі -7586 грн.

Слід зазначити, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 у справі № 1-42/2011).

На думку Конституційного Суду України (справа № 1-4/2018), держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто, у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини. У рішенні від 07.07.1989 у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17.10.1986 у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» Суд зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

У рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення Суду від 12.10.2004 у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).

Європейський суд з прав людини у рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися й передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно пункту 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року у справі № 200/2468/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 09 липня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук