Справа № 826/5063/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5063/18 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

при секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі по тексту - відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив:

- визнати неправомірними дії Державної міграційної служби України, якими залишено без розгляду скаргу на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірними дії Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати рішення Державної міграційної служби України, яким залишено без розгляду скаргу на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно перевірити рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві оформити документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року в задоволенні даного адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, тому, на думку суду, Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції, громадянин НР Бангладеш ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мадаріпур, за національністю - бенгалець , сповідує іслам (мусульманин суніт), неодружений.

Територію країни постійного проживання залишив 08 листопада 2016 року. До України прибув 13 липня 2017 року нелегально, перетнувши кордон пішки. Документи, що посвідчують особу - відсутні.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 01 серпня 2017 року до ГУ ДМС в місті Києві. Основною причиною звернення зазначив політичні причини, а саме побоювання зазнати серйозної шкоди від представників партії Awami League.

Згідно наказу ГУ ДМС України в місті Києві від 19 серпня 2017 року №379 Громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22 серпня 2017 року Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 отримав повідомлення №220 від 22 серпня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31 серпня 2017 року позивачем до ДМС України подано скаргу на наказ ГУ ДМС України в місті Києві 19 серпня 2017 року №379 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

За результатами розгляду скарги Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 прийнято рішення про залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 січня 2018 року №08-18 відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пп. «в» п. 8.3 розділу VІІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в трату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року №649.

Вважаючи такі дії та рішення відповідачів протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до п.13 ч.1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10 грудня 1984 року Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26 січня 1987 року.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28 липня 1951 року та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 7 статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас ч.6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Пунктом 10 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зауважено, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Громадянин HP Бангладеш ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Мадаріпур, за національністю - бенгалець, сповідує іслам (мусульманин суніт), неодружений, освіта середня. Документи, що посвідчують особу - відсутні. Прибув до України 13 липня 2017 року, таємно, перетнувши кордон пішки.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 01 серпня 2017 року до ГУ ДМС в м. Києві. Основною причиною звернення за захистом зазначає побоювання зазнати серйозної шкоди від представників партії Awami League.

Позивач у своїй заяві - анкеті від 01 серпня 2017 року вказав, що виїхав з країни походження через погрози вбивством або ув`язненням, які надходили від представників партії Awami League. За твердженнями позивача, такі погрози були спричинені тим, що його нині опозиційна партія ВNP організувала мітинг.

Також іноземець повідомив, що не може повернутися до країни походження через те, що має побоювання щодо застосування до нього фізичної розправи.

З відкритих інформаційних джерел встановлено достовірність інформації щодо існування політичних BNP та Awami League:

Националистическая партия Бангладеш (НПБ) была создана в сентябре 1979 Зиауром Рахманом в результате объединения ряда разнородных политических организаций правого, центристского и левого толка.

Джepeлo: ІНФОРМАЦІЯ_2.

«Националистическая партия Бангладеш крупнейшая правоцентристская политическая па¬ртия Бангладеш, в настоящее время основная партия оппозиции в парламе-нте Бангладеш.

Партия основана в 1978 году генерал майором Зиауром Рахманом , седьмым президентом республики. Партияобъединила сторонников президента и всех противников Лиги Авами. Идеологически, партия придерживаетсябенгальского национализма и рыночных принципов экономики, выступая против коммунизма и социализма.

Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_3.

«Ведущая оппозиционная партия Бангладеш - Авамилиг (Народная лига ). Создана в июне 1949 как обще пакистанская оппозиционная партия. Основной зоной ее влияния традиционно была Восточная Бенгалия».

Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Завдяки відкритим інформаційним Інтернет джерелам було встановлено існування таких політичних сил на території HP Бангладеш як Awami League та BNP, але будь-яка небезпека для іноземця, обумовлена діяльністю вказаних партій була спростована самим іноземцем, адже в анкеті заявник вказав, що особисто та члени його родини не приймали участі у жодній політичній партії. Також підчас співбесіди від 19 серпня 2017 року заявник вказав, що участі у опозиційній партії BNP він не приймав.

У зв`язку з тим, що доводи позивача з приводу участі у політичному житті Бангладешу носять суперечливий характер, не мають жодного документального підтвердження, ґрунтуються лише на загальновідомій інформації та носять суто суб`єктивний характер, вони сприймаються судом як неправдоподібні.

Під час співбесіди 19 серпня 2017 року заявник повідомив, що не піддавався психологічному або фізичному насиллю за політичними поглядами у НР Бангладеш, що спростовує викладену іноземцем у заяві - анкеті від 01 серпня 2017 року інформацію про наявність побоювань щодо повернення до НР Бангладеш.

Відтак, заявник не надав достовірної інформації, яка може свідчити про наявність у нього політичних поглядів та переконань, які суперечать ідеології та діяльності нині опозиційної партії Бангладеш ВНР і унеможливлюють повернення до країни походження.

Враховуючи вищевикладене, слід вказати, що іноземець не обґрунтував особисту заяву з приводу наявності небезпеки у країні походження за політичними ознаками.

Під час співбесіди від 19 серпня 2017 року заявник повідомив, що має побоювання щодо повернення до НР Бангладеш за релігійними ознаками, адже він сповідує релігію індуїзму, за що піддається тиску від прихильників ісламу. Іноземець пояснив, що під час молитви у відповідних закладах приходили прихильники ісламу та наносили шкоду будівлі, в якій проходили заходи. Також заявник повідомив, що представники ісламу заборонили йому молитися та погрожували вбити.

Під час моніторингу відкритих інтернет джерел було з`ясовано наступне:

Подавляющее большинство бангладешцев исповедуют ислам. 89,5 % населения страны - мусульмане. Оставшиеся 10,5 % - религиозные меньшинства индуистов, христиан, буддистов и других.

Индуизм в Бангладеш исповедуют порядка 15 000 000 человек, что делает индуизм второй по числу последователей религией в стране. Индуизм в Бангладеш и в соседнем индийском штате Западная Бенгалия имеет общие черты. Это связано с тем, что Бангладеш (ранее известный как Восточная Бенгалия) был объединён с Западной Бенгалией до раздела Британской Индии в 1947 году.

Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_5.

З наведеної вище інформації по країні походження вбачається, що у НР Бангладеш досить значна кількість населення сповідує індуїзм, а саме приблизно 15 млн. осіб. Слід зазначити, що про масові утиски релігій меншин у Бангладеші не йдеться.

Заслуговує на увагу те, що у доводах заявника, наведених у співбесіді від 19 серпня 2017 року не йдеться про будь-які конкретні факти та випадки нанесення йому особисто шкоди та шкоди його здоров`ю, спричиненою прихильниками релігії ісламу, лише зазначається, що представники висловлювали погрози та шкодили будівлю.

Отже, враховуючи значну кількість прихильників індуїзму на території НР Бангладеш, суб`єктивний характер тверджень іноземця, відсутність будь-яких доказів щодо наявності небезпеки у випадку його повернення до країни походження, такі твердження прийняті сприймаються як неправдоподібні, що, у свою чергу, свідчить про необґрунтованість заяви.

Республика Бангладеш является демократической республикой, в которой гарантируется соблюдение прав и свобод человека, уважение чести и достоинства личности, а также участие народа в жизни страны посредством избранных им представителей, на всех административных уровнях государства.

Основной обязанностью государства является достижение посредством планомерного экономического роста, постоянного укрепления производительных сил и стабильного улучшения материального и культурного уровня жизни народа.

Джерело: ІНФОРМАЦІЯ_6

Дослідивши інформацію по країні походження заявника, в контексті обставин справи, можна дійти висновку, що влада Народної Республіки Бангладеш сприяє максимальному поліпшенню економічного та туристичного клімату країни, крім того громадяни НР Бангладеш мають доступ до законодавчих актів, які дають можливість реалізувати їм свої політичні права та свободи на належному рівні.

Відтак, інформація, яка повідомлена іноземцем щодо неможливості його перебування у країні походження через погрози зі сторони держави та прихильників релігії більшості є недоведеною, а заява необґрунтованою.

На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи гр. НР Бангладеш ОСОБА_1 можна зазначити, що заявник не обґрунтував наявність достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо особистої неможливості перебування на території країни походження. Під час перебування на батьківщині та поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за ознаками рас, національності та громадянства (підданства).

Заявником не надано жодних доказів та фактів здійснення над ним фізичного насильства або здійснення будь-якого тиску відповідних органів з країни походження, що унеможливлювало б його перебування на території країни походження.

Іноземець не брав участі у жодній релігійній, військовій чи громадській організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав.

Приналежність до певної політичної партії або релігійної організації заявником документально не доведена.

У зв`язку з вищевикладеним, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію НР Бангладеш добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Виходячи з інформації по країні громадянської належності, індивідуальних обставин і досвіду позивача та осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні його громадянської належності, можна зробити висновок, що підстав вважати, що позивачеві буде завдано індивідуальну шкоду у разі його повернення в країну громадянської належності немає.

З урахуванням викладеного, доцільно вважати свідчення заявника щодо основних причин і мотивів виїзду з країни громадянської належності необґрунтованими і безпідставними, відповідно, вважати, що у разі повернення позивача до НР Бангладеш є реальна загроза її життя також немає підстав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних вагомих відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 ч.1 статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не було надано достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування, або про загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Частиною 7 статті 8 Закону визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову у визнанні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо скасування рішення Державної міграційної служби України, яким залишено без розгляду скаргу на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то суд зазначає таке.

Згідно ч.1 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до п.8.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребую додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011року №649, ДМС залишає скаргу без розгляду, якщо: а) скаргу подано особою, яка згідно з Законом не має права подавати таку скаргу; б) на розгляді в ДМС знаходиться (знаходилась) скарга на те саме рішення територіального органу ДМС; в) надійшло клопотання про відкликання скарги від особи, що подала скаргу або в інтересах якої подано скаргу іншою особою (крім випадків, якщо рішення оскаржено в інтересах дитини, розлученої із сім`єю); г) скаргу подано після закінчення строків, визначених Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення від 02 листопада 2017 року №32 представником позивача отримано 13 листопада 2017 року, скаргу до ДМС України подано 20 листопада 2017 року.

22 серпня 2017 року Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 отримав повідомлення №220 від 22 серпня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується особистим підписом. Водночас, скарга до Державної міграційної служби була подана лише 31 серпня 2017 року, в той час як кінцевий строк подачі 30 серпня 2017 року, тобто з пропуском 5ти денного строку.

Таким чином, суд дійшов висновку про правомірність прийняття оскаржуваного рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Отже, при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку