Справа № 360/2141/19
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

03 липня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2141/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Шембелян В.С., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради (далі відповідач, УПтСЗН Сєвєродонецької МР), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області у вигляді відмови у призначені державної соціальної допомоги особам, що не мають права на пенсію та інвалідам ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області призначити державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію та інвалідам з дня звернення - 27 листопада 2018 року.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивача з останнього місця проживання було виписано у 1983 році як засудженого до позбавлення волі, а іншого місця реєстрації з того часу він не мав. Тому при видачі йому паспорту місце його проживання зареєстровано не було, про що свідчить витяг з Єдиного державного демографічного реєстру № 4439-1 від 13.207.2018.

На даний час ОСОБА_1 зареєстрований як ВПО за адресою; АДРЕСА_1 де фактично і мешкає, що підтверджується актом перевірки житлово-побутових умов, що було складено Сєвєродонецьким управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, при призначенні йому адресної допомоги.

14 листопада 2018 року ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності, у зв`язку з загальним захворюванням, про що свідчить медична довідка серії 12ААА № 779556.

27 листопада 2018 року позивач звернувся до відповідача для призначення державної соціальної допомоги як особа, яка не має права на пенсію за інвалідностю через відсутність необхідного страхового стажу 25 років, що підтверджується довідкою, наданою УПФУ у м. Сєвєродонецьку Луганської області вих № 974 від 10.12.2018.

01 березня позивач отримав лист, за вих. № 164506 від 01.03.19 та повідомлення про відмову у призначенні йому державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію та інвалідам № 179 від 28.02.2019, у якій зазначалось, що соціальна допомога не призначена, через ненадання документу, що засвідчує місце проживання.

На даний час ніяких виплат пенсії або соціальної допомоги як особа з інвалідністю ОСОБА_1 не отримує.

Позивач вважає, що дії відповідача порушують його законні права та інтереси, а тому вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 28.05.2019 прийняйято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін (а.с.1,2).

Ухвалою суду від 20.06.2019 відкладено судовий розгляд справи (а.с.50).

Позивач у позові зазначив, що просить суд розглянути справу за його відсутності.

Представник Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради у судове засідання не прибув, надав заяву від 02.07.2019 про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника (а.с.54).

Також надав відзив на позовну заяву від 18.06.2019 № 4549/01, в якому позовні вимоги не визнав оскільки позивачем для призначення допомоги не надані відповідачі всі необхідні документи відповідно до вимог пункту 10, абзацу 5 пункту 46 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою КМУ 02.04.2005 року № 261 на підтвердження місця проживання позивача. Таким чином, рішенням УПтаСЗІІ від 28.02.2019 № 179 у призначенні допомоги позивачу було відмовлено. Відповідач у відзиві підтвердив той факт, що позивач перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради як внутрішньо переміщена особа з 26.10.2018, про що було надано відповідну довідку № . На підставі вищевикладеного УПтаСЗН просить відмовити в задоволенні позовних вимогах в повному обсязі.

Суд розглядає справу в порядку письмового провадження за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 205 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77 КАС України, суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Луганськ, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 від 04.07.2018 з безконтактним електронним носієм, НОМЕР_1 (а.с.8).

За інформацією витяга з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 4439-1 від 13.07.2018 ОСОБА_1 не має зареєстрованого місця проживання (а.с.37).

Відповідно до довідки від 24.10.2018 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої ОСОБА_1 УПтСЗ Сєвєродонецької МР, місце реєстрації позивача: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Позивач має реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 , що підтверджено карткою платника податків, виданою 20.07.2018 Головним управлінням ДФС України в Луганській області (а.с.8).

Згідно з довідкою від 20.11.2018 до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 АА № 779556 позивачу первинно встановлена інвалідність ІІ групи безстроково з 14.11.2018 (а.с.11).

Підставою для видачі довідки є акт огляду МСЕК № 159/1676, виписка з якого є в матеріалах справи (а.с.34-35).

27.11.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам (а.с.25-27).

Відповідно до повідомлення про надання (відмову) соціальної допомоги № 179 від 28.02.2019 позивачу відмовлено в призначенні державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, оскільки позивачем не надано документа, що підтверджує місце його проживання відповідно до вимог абз.5 пункту 46 Постанови КМУ №261 від 02.04.2005(а.с.48).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених позовних вимог, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

В Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» від 18 травня 2004 року №1727-IV визначає правові засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, а також надання державної соціальної допомоги на догляд (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України №1727-IV).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України №1727-IV, державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю - це щомісячна державна допомога, що надається відповідно до норм цього Закону у грошовій формі особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю.

Статтею 3 Закону України №1727-IV встановлено, що відповідно до цього Закону призначаються такі види державної соціальної допомоги: державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю; державна соціальна допомога на догляд.

Умови призначення, надання і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю регламентує Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і держаної соціальної допомоги на догляд, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року №261 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок).

Відповідно до пункту 9 Порядку соціальна допомога призначається структурними підрозділами з питань соціального захисту населення місцевих держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення).

Пунктом 10 Порядку встановлено, що для призначення соціальної допомоги подаються такі документи:

заява за формою, затвердженою наказом Мінсоцполітики.

Під час подання заяви пред`являється паспорт громадянина України, трудова книжка та довідка про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті);

декларація про доходи та майно (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї) за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, за формою, затвердженою наказом Мінсоцполітики (у разі потреби);

копія рішення суду про визнання особи недієздатною (для недієздатної особи);

копія рішення про призначення опікуна (для недієздатної особи, якій призначено опікуна);

копія документа, що підтверджує повноваження представника закладу, який виконує функції опікуна над особою (для недієздатної особи, опікуна якій не призначено);

копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання (у разі потреби);

копія довідки про реєстрацію місця проживання.

Інформація про склад сім`ї зазначається в декларації про доходи та майно особи, яка звернулася за призначенням соціальної допомоги.

Для призначення соціальної допомоги заява подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи соціального захисту населення в разі потреби додають до заяви витяг з акта огляду, одержаний ними від медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК).

За приписами пункту 46 Порядку заява про призначення соціальної допомоги і допомоги на догляд подається особою відповідно до органів, зазначених у пунктах 9 і 20 цього Порядку, за місцем проживання.

Документом, що засвідчує місце проживання, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, або довідка уповноваженого органу з місця проживання, в тому числі органу місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають копію довідки про реєстрацію місця проживання.

Аналізуючи вимоги обох правових норм вказаного Порядку (пункт 10 та пункт 46) в сукупності, суд дійшов висновку, що вимога пункту 10 щодо надання паспорту громадянина України стосується осіб, які мають громадянство України, а іноземці та особи без громадянства подають копію довідки про реєстрацію місця проживання, оскільки як паспорт громадянина України так і копія довідки про реєстрацію місця проживання (іноземців та осіб без громадянства) є документами, надання яких вимагається пунктом 46 Порядку на підтвердження одних і тих самих обставин, а саме: засвідчення місця проживання особи, що звертається за допомогою.

Таким чином, перелік документів, визначений в пункті 10 Порядку, не є вичерпним, і надання зазначених в ньому документів не має обов`язкового характеру. Визначені в ньому документи мають надаватися заявниками лише за необхідності підтвердження тієї чи іншої наявної обставини щодо особи, яка звернулася за допомогою (в разі наявності опікуна, встановлення недієздатності, в разі потреби).

Отже, позивач, який має паспорт громадянина України, не є іноземцем чи особою без громадянства, не повинен надавати ще й копію довідки про реєстрацію місця проживання, крім паспорта громадянина України.

Таким чином, пункт 10 Порядку містить перелік документів, які необхідно було подати позивачу як заявнику при зверненні за призначенням вказаної соціальної допомоги, а саме: паспорт громадянина України, картку платника податків, трудову книжку, декларацію про доходи та майно, копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, витяг з акта огляду, одержаний ними від медико-соціальної експертної комісії.

Відповідачем суду надані документи, на підставі яких ним приймалося рішення щодо відмови в призначенні вказаної допомоги, а саме:

- декларація про доходи та майновий стан (а.с.28-31), на останній сторінці якої викладені власноручні пояснення позивача щодо відсутності дружини та дітей, місця роботи, навчання, неперебування на обліку обліку в центрі зайнятості, відсутності реєстрації як ФОП та втрату трудової книжки (а.с.31),

- заява про виплату пенсії або грошової допомоги на рахунок в банку (а.с.32),

- довідка від 24.10.2018 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.33),

- виписку з акту огляду МСЕК № 779556 (а.с.34,35),

- копія паспорту громадянина України (а.с.36),

- картка платника податків (а.с.38),

- довідка про фактичне місце проживання № 974 від 10.12.2018 (а.с.41),

- довідка на підтвердження фактичного місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.42),

- довідка № 2686 від 09.10.2018, видану позивачу виконкомом Передільської сільської ради на підтвердження проживання позивача без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.43);

- довідка від 17.01.2019 №17, що видана позивачу УПтСЗ Станічно-Луганської районної державної адміністрації на підтвердження факту непризначення вказаної допомоги (а.с.47);

- довідка УПФУ в м. Сєвєродонецьк Луганської області №974 від 10.12.2018 на підтвердження тих обставин, що позивач не перебуває на обліку та не отримує пенсійних виплат, права на пенсію за інвалідністю не має, оскільки не має необхідного трудового стажу 25 років;

- пояснювальна записка позивача про підстави відсутності місця реєстрації (а.с.40).

Таким чином позивач подав для призначення йому допомоги як копію паспорта, так і копію наявної в нього довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, таким чином виконав вимоги пунктів 10 та пункту 46 вказаного Порядку щодо підтвердження місця свого проживання.

Крім того, як зазначено в ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, рішення про відмову йому в призначенні допомоги є протиправним та підлягає скасуванню. Тому позовні вимоги в цій частині суд задовільняє.

Стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права позивача суд дійшов таких висновків.

За умовами пункту 2 Порядку державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державна соціальна допомога на догляд призначається і виплачується: - громадянам України, які постійно проживають на території України; - іноземцям та особам без громадянства, які переселилися з інших держав на постійне проживання в Україну, та особам, що набули статусу біженця.

Отже, як встановлено судом, позивач є громадянином України що підтверджено паспортом.

Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року № 959-XII постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).

Згідно з довідкою від 24.10.2018 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданої ОСОБА_1 УПтСЗ Сєвєродонецькою міською радою, місце реєстрації позивача: АДРЕСА_2 , а фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Згідно з статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб(далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Судом встановлено, що позивач є громадянином України, внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 24.10.2018 № , виданою відповідачем та чинною на момент розгляду даної справи, що також підтверджено відповідачем (а.с.55), отже має право на постійне проживання в Україні, а також є інвалідом ІІ групи з 14.11.2018.

Отже, позивач має право на соціальну допомогу, як особа з інвалідністю відповідно до Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і держаної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року №261.

Пункт 11 Порядку передбачає, що соціальна допомога призначається з дня звернення за допомогою. У разі коли звернення за соціальною допомогою відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності, допомога призначається відповідно з дня встановлення МСЕК інвалідності особі.

Позивач звернувся за допомогою 27.11.2018, а інвалідність йому встановлена з 14.11.2018, отже допомога має бути призначена саме з 14.11.2018 - з дня встановлення МСЕК інвалідності позивачу.

Відмова відповідача у призначенні позивачу соціальної допомоги відповідно до Порядку від 28.02.2019, у зв`язку з ненаданням позивачем документа, що підтверджує місце його проживання порушує право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді щомісячної соціальної допомоги.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Відповідач як орган державної влади зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України.

Таким чином, судом встановлено, що право позивача на отримання вказаної допомоги порушено у зв`язку з прийняттям відповідачем рішення, а не вчиненням певних дій, на що посилається позивач в позові.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне обрати належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28.02.2019 про відмову ОСОБА_1 в призначенні соціальної допомоги відповідно до Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і держаної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року №261, а також зобов`язання відповідача призначити позивачу вказану державну соціальну допомогу як особі з інвалідністю - з 14.11.2018.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, в рішенні у справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 рішення).

Отже, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню зі зміною способу захисту відповідно до вимог п.10 ч.2 ст.245 КАС України.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки відповідно до пункту дев`ятого частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради від 28.02.2019 про відмову ОСОБА_1 в призначенні соціальної допомоги.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради (, місцезнаходження: 93414, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Новікова, 15-Б) призначити з 14.11.2019 ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 04.07.2018 органом № 4439) державну соціальну допомогу відповідно до Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і держаної соціальної допомоги на догляд, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року №261.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 08 липня 2019 року.

Суддя В.С. Шембелян