Справа № 809/1718/15
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2019 р. справа № 809/1718/15

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі

судді Могили А.Б.,

за участі:

секретаря судового засідання Маслій У.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Юрчука Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 05.01.2015, № від 19.02.2015, рішення про застосування штрафних санкцій № від 05.01.2015.

Представником позивача 14.05.2015 подано суду заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просить визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення-рішення за № від 05.01.2015, № від 19.02.2015, рішення про застосування санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за № від 29.04.2015, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 27.04.2015.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області протиправно винесено податкові повідомлення-рішення від 05.01.2015 №, яким визначено податкове зобов`язання по податку з доходів фізичних осіб у сумі 14154,38 грн., від 19.02.2015 №, яким визначено податкове зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 16210,50 грн., вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.04.2015 №, якою визначено зобов`язання сплатити єдиний внесок у сумі 26195,39 грн. та рішення від 29.04.2015 року №, яким застосовано штрафні санкції по єдиному внеску у сумі 1805,38 грн.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду 28.04.2015 відкрито провадження по даній справі.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.05.2015, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2016, позов задоволено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.03.2019 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.05.2015 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2016 у справі скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.05.2019 дану справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно ухвали Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.05.2019 судом замінено неналежного відповідача у справі - Коломийську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС в Івано-Франківській області належним відповідачем - Головним управлінням ДФС України в Івано-Франківській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з метою провадження своєї господарської діяльності нею було укладено договір від 02.01.2011 з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 про оренду нежитлового приміщення в м. Коломия, вул. Леонтовича, 26а (підсобне приміщення магазину "Терези"), а 01.01.2012 було укладено наступний договір оренди цього ж приміщення терміном до 31.12.2013. Крім цього, 01.04.2011 та 01.01.2012 було укладено договори з малим приватним підприємством фірмою "ДІК" на оренду нежитлового приміщення розташованого с. Нижній Вербіж по вул. Українська, 10д. В даних приміщеннях було розміщено холодильно-морозильне обладнання у якому зберігалися м`ясопродукти та працювали наймані працівники. Одночасно було укладено договори на постачання та транспортування природного газу та на постачання електричної енергії, споживачем, в яких визначено ОСОБА_2 . В орендованих приміщеннях здійснювалася господарська діяльність, зберігалася та реалізовувалася продукція, працювали наймані працівники, знаходилися офісні приміщення де зберігалися документи податкового та бухгалтерського обліку, тощо. Позивач використовувала працю 8-10 найманих працівників, виплачувала заробітну плату та сплачувала податки від своєї діяльності, покривала витрати на використання холодильно-морозильного обладнання. Обставини зазначені в акті від 17.12.2014 №140/171/ щодо відсутності документального підтвердження використання вказаних орендованих приміщень, холодильно-морозильного обладнання та понесення витрат на електроенергію та природній газ не відповідають дійсності, а тому податкові повідомлення-рішення за № від 05.01.2015, № від 19.02.2015, рішення про застосування санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за № від 29.04.2015, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 27.04.2015 підлягають до скасування.

Відповідач подав суду заперечення (14.05.2015) та відзив на позовну заяву (31.05.2019) відповідно до яких проти позову заперечив. У вказаних заявах по суті справи вказав, що Коломийською об`єднаною державною податковою інспекцією проведено виїзну планову документальну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , якою встановлено ряд правопорушень податкового законодавства, про що складено акт від 17.12.2014 №140/171/. Зокрема, позивачем витрати на придбання електроенергії та природного газу для обслуговування орендованих приміщень віднесено до складу витрат, які безпосередньо не пов`язані з провадженням господарської діяльності. Наведене вище вплинуло на визначення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на визначення сум податку на додану вартість у відповідних податкових періодах, оскільки позивач відносив їх до складу податкового кредиту сум ПДВ по придбанню електроенергії та природнього газу для обслуговування орендованих приміщень, які не пов`язані з господарською діяльністю платника. Оскаржувані рішення та вимога про сплату боргу були прийняті на підставі вищенаведеного, так як ОСОБА_2 , не доведено та не надано документального підтвердження використання приміщень та холодильно-морозильного обладнання за адресами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 у своїй господарській діяльності, а також понесення витрат на електроенергію та природній газ.

Представником позивача подано суду відповідь на відзив (04.06.2019), в якому зазначені ті ж самі обставини обґрунтування позову, які і в позовній заяві.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , як безпідставних.

Суд, у відповідності до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, заслухавши усні пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, письмові пояснення викладені у заявах по суті справи, зазначає наступне.

ОСОБА_2 з 08.04.2010 зареєстрована фізичною особою - підприємцем, на момент перевірки була платником податку на дадану вартість, страхувальником єдиного соціального внеску. На момент виникнення спірних правовідносин, перебувала на обліку в Коломийській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.

Податковий кодекс України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 цього Кодексу контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно підпункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Судом встановлено, що Коломийською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС в Івано-Франківській області в період з 20.11.2014 по 03.12.2014 на підставі наказу від 06.11.2014 №615 проведено виїзну планову документальну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2013, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 (т.1, а.с. 8).

Наказом Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 04..12.2014 № 688 термін перевірки продовжено на 5 днів з 04.12.2014 по 10.12.2014.

За наслідками проведеної перевірки складено акт від 17.12.2014 №140/171/, яким встановлено порушення позивачем:

- пп. 139.1.1 п. 139.1 ст. 139, п. 177.2 та п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу України, в результаті чого платником податків занижено податок на доходи фізичних осіб в сумі 11323,50 грн. в т.ч. у 2012 році 4284,75 грн., у 2013 році 7038,75 грн.

- п.1 ч.2 ст. 6 та ст. 7. Закону України "Про збір та облік єдиного внеску загальнообов`язкове державне соціальне страхування", в результаті чого занижено суму єдиного внеску на 26195,39 грн. в т. ч. у 2012 році на 9912,06 грн., у 2013 році 16283,33 грн.

- п. 189.1 ст. 189, п.198.5, ст. 198 Податкового Кодексу України в результаті чого занижено податкові зобов`язання податку на додану вартість на суму 15823 грн., а саме: за січень 2012 року на 156 грн., за лютий 2012 року на 196 грн., за березень 2012 року на 177 грн., за квітень 2012 року на 210 грн., за травень 2012 року на 390 грн., за червень 2012 року на 730 грн., за липень 2012 року на 1229 грн., за серпень 2012 року на 858 грн., за вересень 2012 року на 647 грн., за жовтень 2012 року на 455 грн., за листопад 2012 року на 605 грн., за грудень 2012 року на 1232 грн., за січень 2013 року на 1219 грн., за лютий 2013 року на 533 грн., за березень 2013 року на 367 грн., за квітень 2013 року на 717 грн., за травень 2013 року на 743,00 грн., за червень 2013 року на 1106 грн., за липень 2013 року на 913 грн., за серпень 2013 року на 1357 грн., за вересень 2013р року на 696,00 грн., за жовтень 2013 року на 753 грн., за листопад 2013 року на 534,00 грн.

- абз. б. п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України та Порядок заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку затверджений наказом Державної податкової адміністрації України №1020 від 24.12.2010 не відображено в податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку і сум утриманого з них податку ознаку доходу 157.

- ст. 126 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати податку на доходи фізичних осіб за 2012 рік в сумі 81,11 грн.

- п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" в частині несвоєчасної сплати за 2013 рік в сумі - 190,17 грн., за І квартал 2014 року в сумі - 126,76 грн., за січень 2014 року в сумі - 114,51 грн., за березень 2014 року в сумі - 29,37 грн., за квітень 2014 року в сумі - 23,70 грн. (т.1 а.с. 8 - 25).

Врахувавши наведені порушення контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення за № від 05.01.2015, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 14154,38 грн., (за основним платежем 11323,50 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 2830,88 грн.) та податкове повідомлення - рішення № від 05.01.2015, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів в сумі 23734,50 грн. (за основним платежем 15823 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 7911,50 грн.) рішення про застосування штрафних санкцій № від 05.01.2015, яким донараховано 26 195, 39 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафні санкції в розмірі 1 805, 38 грн., податкове повідомлення - рішення № від 19.02.2015, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 16 210, 50 грн. (за основним платежем 10 807 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 5 403, 50 грн.) (т. 1 а.с. 26, 27, 28, 29).

Не погодившись з вказаними рішеннями, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 в порядку адміністративного оскарження неоднаразово подавалися скарги на вказані рішення контролюючого органу.

Державною фіскальною службою України рішенням від 20.03.2015 №2540/І/99-99-10-01-07-15 про результати розгляду повторної скарги позивача, крім іншого скасовано та відкликано рішення від 05.01.2015 року №, яким донараховано єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в загальній сумі 28000,77 грн. та зобов`язано Коломийську об`єднану державну податкову інспекцію сформувати нові рішення, відповідно до вимог чинного законодавства (т. 1 а.с. 71-72).

Як наслідок, замість скасованого та відкликаного рішення від 05.01.2015 № на суму 28000,77 грн. Коломийською об`єднаною державною податковою інспекцією винесено та вручено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску від 27.04.2015 року №Ф- на суму 26195,39 грн. та рішення від 29.04.2015 №, яким застосовано штрафну санкцію по єдиному внеску у сумі 1805,38 грн.

У зв`язку з цим, як вже зазначено судом, представником позивача подано заяву про зміну позовних вимог - визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.01.2015 №, від 19.02.2015 №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.04.2015 року № та рішення від 29.04.2015 №.

З приводу з`ясування обставин по справі суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є основною правовою формою, що опосередковує рух цивільного обороту: переміщення матеріальних цінностей, виконання робіт, надання послуг. Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір № 1 від 02.01.2011 на оренду нежитлового приміщення. Предметом даного договору, відповідно до пункту 1.1. розділу 1, є оренда нежитлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_3 - підсобні приміщення магазину "Терези". Пунктом 1.1 розділу 2 договору визначено, що орендар фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звільняється від орендної плати як такої, в рахунок сплати комунальних платежів та ремонтних витрат по утриманню приміщення. Згідно пункту 3.1 розділу 3 договору термін оренди приміщення ковбасного цеху складає 2 роки 11 місяців (т 1 а.с. 30).

В подальшому між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір №1 від 01.01.2012 про оренду комерційних приміщень магазину "Терези", який розташований за в м . Коломия по вул. Леонтовича, 26А. Метою оренди, як про це зазначено в пункті 2.1 розділу 2 договору, є експлуатацію холодильно - морозильного обладнання. У відповідності до пункту 1.1 розділу 3 договору орендна плата складає 800 грн. в місяць з вирахуванням від проведення ремонтних робіт за рахунок орендаря та оплати орендарем за постачання електричної енергії та споживання природного газу. Пунктом 3.2 пункту 3 договору встановлено термін оренди приміщення до 31.12.2013 (т. 1 а.с. 31).

Тобто, укладеними договорами, крім іншого встановлено обов`язок сплати фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 комунальних платежів, а саме за постачання електроенергії та споживання природнього газу.

Щодо господарських правовідносин позивача з малим приватним підприємством фірмою "ДІК", то суд зазначає, що 01.04.2011 між позивачем та вказаним Підприємством укладено договір оренди нежитлового приміщення розташованого АДРЕСА_5 . Відповідно до пункту 4.1 договору орендна плата складає 200 грн. в місяць, сплату комунальних платежів та ремонтних витрат по утриманню приміщення. Термін дії договору 2 роки 11 місяців (пункт 3.1) (а.с. 32).

Крім цього, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення від 01.01.2012 з малим підприємством фірмою "ДІК". Пунктом 1.1 пункту 3 договору оренди нежитлового приміщення від 01.01.2012 року, визначено, що орендна плата складає 2000грн. в місяць. Згідно п.1.7 орендар вправі укладати договори з постачальниками електрики, газу, тощо (а.с. 34).

Як зазначає позивач, в орендованих приміщення було розміщено холодильно-морозильне обладнання необхідне для здійснення її господарської діяльності, зберігалася та реалізовувалася продукція, працювали наймані працівники, знаходилися офісні приміщення де зберігалися документи податкового та бухгалтерського обліку

Позивачем укладено договори на постачання та транспортування природного газу від 01.01.2011 № Км-11-729, від 01.01.2013 № 2013/П-Км та про постачання електричної енергії від 17.08.2011 № 903, споживачем, в яких визначено ОСОБА_2 (т.1. а.с. 35 - 36, 37- 40, 41 - 44, т.2 а.с. 113 - 116).

Відповідно до частини 1 статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що бухгалтерським обліком є процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, первинний документ згідно з цим визначенням має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

У відповідності до частини 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фінансова, податкова, статистична та інші звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частини 1, 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Крім цього, пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті належні документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Таку правову позицію з цього приводу висловив Верховний суд у постанові від 12.06.2018 у справі №802/1155/17а (провадження №К/9901/4402/17).

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується до норм Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 (розділ V) Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення витрат та податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

По суті, висновки контролюючого органу базуються на тому, що фізичною - особою підприємцем ОСОБА_2 не доведено та не надано документального підтвердження використання приміщень в АДРЕСА_3 та в АДРЕСА_5 та холодильно-морозильного обладнання у своїй господарській діяльності у періоді що перевірявся, а також понесення витрат за використану електроенергію та природній газ.

Згідно наявних в матеріалах справи платіжних доручень, вбачається, що позивачем здійснено оплату малому підприємству фірмі "ДІК" за оренду приміщень, оплату за електроенергію за період з 2012 року по 2013 рік включно та оплату за постачання газу за 2012 рік та частково 2013 рік (т. 2 а.с. 43 - 79).

Вказані платіжні доручення містять всі необхідні реквізити для встановлення призначення платежу, зокрема, щодо малого підприємства фірми "ДІК" вказано призначення платежу згідно рахунку № 1 від 01.02.2012 за оренду комерційних приміщень, щодо оплати за електроенергію та газ також зазначено номер кожного конкретного розрахунку, згідно якого здійснювалася оплата за відповідні комунальні платежі.

Про відсутність вказаних первинних документів - розрахунків за газ ПАТ "Івано-Франківськгаз" Коломийського УЕГГ та розрахунків за електроенергію ПАТ "Прикарпаттяобленерго" філії Коломийського МРЕМ, інформація про які зазначена в досліджених судом платіжних дорученнях в графі "Призначення платежу", в акті від 17.12.2014 №140/171/ не зазначено.

При цьому, в судовому засіданні представником відповідача не заперечувалося про наявність таких розрахунків під час проведення перевірки позивача, як і не заперечувався факт оплати фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 коштів за електроенергію та за постачання газу.

Окрім цього споживачем за договорами від 01.01.2011 № Км-11-729, від 01.01.2013 № 2013/П-Км є фізична особа-підприємець Головатюк Т.С . , оплата за споживання електроенергії та природного газу, здійснювалася нею, як споживачем, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

Вказані обставини спростовують твердження контролюючого органу, про те, що за адресою здійснення підприємницької діяльності позивачем - АДРЕСА_4 та АДРЕСА_7 , також здійснюючи свою підприємницьку діяльність, несли такі ж витрати інші суб`єкти господарювання - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , а отже й неможливо встановити понесені позивачем витрати на енергоносії.

Доказів того, що між фізичними особами-підприємцями ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 та постачальниками послуг укладалися інші договори про використання енергоносіїв щодо будь-якої частини орендованих позивачем приміщень, податковим органом не надано та під час проведення перевірки не встановлено.

Сам факт зазначення вказаними особами в заявах про застосування спрощеної системи оподаткування адрес, за якими ними буде здійснюватися господарська діяльність і такі адреси є місцем здійснення господарської діяльності позивачем, не може слугувати підставою для формування висновків щодо непонесення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 витрат по споживанню електроенергії та природного газу, використаних в процесі здійснення нею підприємницької діяльності.

В свою чергу відповідач наполягає на тому, що за адресою здійснення підприємницької діяльності позивача - АДРЕСА_4 та АДРЕСА_7 також здійснювала підприємницьку діяльність фізична особа - підприємець ОСОБА_9 , на підтвердження чого надав акт від 28.03.2016 № 822/172/ (т.2 а.с. 87 - 89).

Суд зазначає, що документальна планова виїзна перевірка фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 , з питань дотримання повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску проведена за період її діяльності з 01.01.2013 по 31.12.2015, а позивача за період з 01.01.2012 по 31.12.2013. Однак, в акті 28.03.2016 № 822/172/ не міститься жодних даних щодо фактичної господарської діяльності в 2013 році, що свідчить про необґрунтованість вищевказаних доводів Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.

Натомість, в матеріалах справи містяться додатки до договору постачання електричної енергії №903 від 17.08.2011, в яких зазначено про відсутність будь - яких субспоживачів (т.2 а.с. 116, 119, 121, 127)

Отже, судом встановлено, що на момент проведення перевірки всі необхідні документи щодо оренди нежитлових приміщень, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , малим приватним підприємством фірмою "ДІК" і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , а також первинні документи на понесення витрат за використану електроенергію та природній газ на момент формування показників податкової звітності були наявні у позивача, та надавалися відповідачу, що свідчить про правомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи те, що оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення за № від 05.01.2015, № від 19.02.2015, рішення про застосування санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за № від 29.04.2015, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 27.04.2015, прийняті виключно на підставі висновку, про те що підприємцем ОСОБА_2 , не доведено та не надано документального підтвердження використання приміщень та холодильно-морозильного обладнання за адресами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 а також понесення витрат на електроенергію та природній газ, який в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, то суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають до скасування.

Таким чином, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу підлягає до скасування.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення за № від 05.01.2015, № від 19.02.2015, рішення про застосування санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за № від 29.04.2015, вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 27.04.2015.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається через Івано-Франківський окружний адміністративний суд або безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.

Рішення складене в повному обсязі 09 липня 2019 р.