Справа № 810/4638/18
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4638/18 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Сорочка Є.О.

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білоцерківської міської ради Київської області, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Трайдент», гр. ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «АТБ-Інвест» про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся гр. ОСОБА_1 з позовом до Білоцерківської міської ради Київської області, у якому просить визнати протиправним та скасування рішення від 21.06.2012 № 626-27-VI «Про затвердження експертної грошової оцінки та передачі земельної ділянки несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_1 шляхом продажу ТОВ «Трайдент».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення є протиправним та порушує право позивача на дозвілля та відпочинок, оскільки земельна ділянка за вказаною адресою відноситься до земель рекреаційного призначення та знаходиться у міському парку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 р. провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 р., а справу передати на розгляд суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивачем оскаржується саме рішення суб`єкта владних повноважень, а не право власності, що виникло у суб`єкта господарювання в подальшому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, що належить до паркової зони міста Білої Церкви.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Вважає, що спір у даній справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових правовідносин, оскільки існує спір про право, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства. Тобто, спірні правовідносини стосуються набутого ТОВ «Трейдент» права власності на земельну ділянку, і в разі скасування оскаржуваного рішення відповідача майнові права цієї особи можуть бути порушені.

Також відзив на апеляційну скаргу подано ТОВ «Трайдент», в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення винесено відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу подано ТОВ «АТБ-Інвест», в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства про що свідчить практика Верховного Суду, відповідно до якої, у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк подано не було, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

До суду за вх. № 25335 10.07.2019 р. від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення судового розгляду справи у зв`язку із неможливістю прибуття в судове засідання 10.07.2019 р. та прийняття участі у розгляді справи. У заяві він також зазначає про неможливість прибуття в судове засідання ОСОБА_4 через необхідність виконання обов`язків військової служби.

Окрім того, заява про відкладення розгляду справи надійшла від Білоцерківської міської ради Київської області (отримана судом електронною поштою 10.07.2019 р. вх. № 25358), в якій зазначено про неможливість прибуття в судове засідання, призначеного на 10.07.2019 р., її представника - Корнієнка І.М., який перебуває у відпустці та неможливість забезпечення прибуття в судове засідання іншого представника.

Вирішуючи питання про відкладення розгляду справи, колегія суддів враховує позицію Європейського Суду з прав людини, висловлену в пункті 87 рішення у справах "Бочан проти України" від 03.05.2007 (№ 7577/02), а також "Бараона проти Португалії" (BARAONA v. PORTUGAL, № 10092/82) та "Бухкольц проти Німеччини" (BUCHHOLZ v. GERMANY, № 7759/77), відповідно до яких розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи та враховуючи, зокрема, наступні критерії: 1. поведінка заявника (скаржника); 2. поведінка суб`єкта владних повноважень, як сторони у справі; 3. перевантаження судової системи; 4. значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливість становища сторони у процесі.

Беручи до уваги те, що розгляд справи вже відкладався, що обумовило неможливість розгляду справи в строки, визначені ч. 1 ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства, зважаючи на те, що явка сторін у справі не визнавалась обов`язковою, виходячи із положень п. 8 ч. 3 ст. 2, ст. 309 цього ж Кодексу, колегія суддів вважає за необхідне відхилити заяви сторін, оскільки у разі їх задоволення будуть порушені розумні строки розгляду справи, що не відповідає основним засадам адміністративного судочинства та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до суду з метою оскарження протиправного, на його думку, рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 21.06.2012 № 626-27-VI «Про затвердження експертної грошової оцінки та передачі земельної ділянки несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_1, шляхом продажу Товариству з обмеженою відповідальністю «Трайдент».

Отже, предметом оскарження у даній справі є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність шляхом продажу земельної ділянки, тобто, рішення ненормативного акту, яке застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом майнових інтересів інших осіб.

Так, наслідком прийняття оскаржуваного рішення є укладення між територіальною громадою м. Біла Церква, від імені якої діяла Білоцерківська міська рада, і ТОВ «Трайдент» Договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 27.06.2012 р.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі прийняття рішення про надання у власність або користування нерухомого майна (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання цього права має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, оскільки виникає спір про цивільне право, а відтак провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Аналогічна правова позиція щодо оскарження ненормативного акта органу місцевого самоврядування про надання у власність нерухомого майна, який вичерпує свою дію після його реалізації, у даному випадку - рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 21.06.2012 № 626-27-VI, була висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі № 21-3296а15, від 29.03.2017 у справі № 21-3412а16.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2018 у справі № 2а-6386/1270 вказала, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 21 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3, спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Судом також враховується позиція Конституційного Суду, який у рішенні від 01.04.2010 №10-рп/2010 стосовно офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції, пп. «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу, пункту першого частини першої статті 17 КАС зазначив, що, вирішуючи питання розпорядження землями територіальних громад, передання земельних ділянок у власність чи користування місцеві ради діють як суб`єкти владних повноважень, а земельні спори з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, є публічно-правовими, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Натомість, як зазначено вище, оскаржуване рішення місцевої ради є ненормативним актом, який вичерпав свою дію після його реалізації шляхом набуття права власності суб`єктом господарювання на земельну ділянку, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що подальше оспорювання цього права має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, оскільки виникає спір про цивільне право.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України залишити апеляційну скаргу без задоволення, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229, 243, 244, 250, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

Є.О.Сорочко