Справа № 826/5755/15
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5755/15 Суддя першої інстанції: Арсірій Р.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання неправомірними та скасування протоколів і наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі - Відповідач, МОЗ України), треті особи - ОСОБА_2 (далі - Третя особа-1, ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 (далі - Третя особа-2, ОСОБА_3 ), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати неправомірними та скасувати: протокол засідання Комісії з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку (далі - Комісія) від 19.03.2015 року в частині включення кандидатом на посаду директора Національного інституту раку ОСОБА_2 ; протокол засідання лічильної комісії щодо результатів таємного опитування щодо обрання кандидата на посаду директора Національного інституту раку від 03.04.2015 року; наказ МОЗ України від 14.04.2015 року № 37-о про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Національного інституту раку;

- зобов`язати МОЗ України допустити кандидатуру Позивача до другого етапу відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.06.2015 року, яка сторонами не оскаржувалась та набрала законної сили, закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання неправомірними та скасування протоколу засідання Комісії від 19.03.2015 року в частині включення кандидатом на посаду директора Національного інституту раку ОСОБА_2 та протоколу засідання лічильної комісії щодо результатів таємного опитування щодо обрання кандидата на посаду директора Національного інституту раку від 03.04.2015 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 року, у задоволенні позову про визнання неправомірним та скасування наказу МОЗ України від 14.04.2015 року № 37-о про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Національного інституту раку та зобов`язання МОЗ України допустити кандидатуру Позивача до другого етапу відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку - відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.11.2016 року вказані постанову Окружного адміністративного суду міста Києва та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що при новому розгляді справи необхідно визначити, чи були порушені права Позивача при недопущенні його кандидатури до другого етапу відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку, ким були порушені права ОСОБА_1 та, у разі необхідності, провести заміну неналежного відповідача відповідно до положень ст. 52 КАС України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.02.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що належним відповідачем у даній справі є саме МОЗ України, а жодних аргументів на підтвердження порушення прав оскаржуваним наказом міністерства ОСОБА_1 не наведено. Крім того, суд підкреслив, що Позивач, будучи учасником відбору на посаду директора Національного інституту раку, який вибув на першому етапі та не оскаржив відповідні дії, не набув права на звернення до суду з позовом після завершення всіх етапів конкурсу та призначення керівника Національного інституту раку. Поряд з цим, суд зауважив, що позовна вимога про зобов`язання допустити ОСОБА_1 до другого етапу відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку задоволенню не підлягає, адже відповідна комісія припинила свою роботу, що унеможливлює відновлення порушених прав особи.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування своїх доводів зазначає про неврахування судом першої інстанції того, що Відповідачем було суттєво порушено порядок проведення конкурсу, що вплинуло на його результати, а саме - не презетновано концепцію Позивача щодо вдосконалення онкологічної допомоги населення, у той час як ОСОБА_2 допущено до участі у конкурсі без необхідного досвіду роботи. Стверджує, що суд, обираючи спосіб захисту порушених прав, наділений можливістю вийти за межі позовних вимог, натомість не врахував упередженості суб`єкта владних повноважень при прийнятті рішення щодо допуску кандидатів до другого етапу конкурсу. Наголошує, що оскаржуваний наказ МОЗ України порушує охоронюваний законом інтерес Позивача, що не було предметом дослідження суду взагалі.

Після усунення визначених в ухвалі від 10.04.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.06.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу МОЗ України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції вірно встановлено наявність у Міністра охорони здоров`я України повноважень щодо призначення на посаду директора Національного інституту раку. Вказує, що у межах даної справи відсутні докази порушення прав Позивача, у той час як вказаний спір не має ознак публічно-правового та взагалі не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства з огляду на те, що посада директора Національного інституту раку не відноситься до публічної служби. Наголошує, що прийняття оскаржуваного наказу здійснювалося у відповідності до вимог чинного законодавства на підставі даних протоколу засідання комісії з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку.

Інші учасники справи у межах встановленого строку відзив на апеляційну скаргу не направили.

Протокольною ухвалою суду від 10.07.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 по витребування документів з огляду на ненадання доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Відповідача та представник Третьої особи-1 наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи, які належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, наказом МОЗ України від 24.02.2015 року № 17-о «Про проведення відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку» (т. 1 а.с. 9-12) затверджено склад Комісії з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку (п. 1) та зобов`язано голову Комісії: провести перше засідання Комісії 27.02.2015 року, на якому визначити терміни проведення відкритого відбору та вимоги до кандидатів на посаду директора Національного інституту раку; друге засідання Комісії провести протягом семи робочих днів з дня завершення відкритого відбору кандидатів на посаду директора Інституту, на якому розглянути документи, подані кандидатами, та шляхом відкритого голосування (проста більшість голосів) відібрати із загального числа кандидатів не менше трьох осіб, але не більше п`яти (п. 2).

Зі змісту протоколу засідання комісії з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку від 27.02.2015 року (т. 1 а.с. 113-116) вбачається, що за результатами обговорення вирішено, зокрема:

- встановити вимоги до кандидатів на посаду Національного інституту раку, а саме: вільне володіння українською мовою, вища освіта за напрямом «Медицина», наявність вченого ступеню, стаж роботи у сфері управління - не менше 5 років;

- визначити документи, які повинен надати кандидат на посаду директора закладу: заяву, резюме, копії документів, що підтверджують вимоги, план розвитку Національного інституту раку.

У подальшому, як встановлено судом першої інстанції, згідно наказів МОЗ України від 16.03.2015 року №22-О та від 25.03.2015 року №28-О (т. 1 а.с. 117-118) до складу Комісії внесені зміни.

Відповідно до протоколу засідання комісії з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку від 26.03.2015 року (т. 1 а.с. 122-124) вирішено 27.03.2015 року провести наступний відбір претендентів на посаду директора Національного інституту раку, за результатами якого визначитися із претендентами, кандидатури яких будуть подані на розгляд трудовому колективу Інституту.

Згідно протоколу засідання комісії з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку від 27.03.2015 року (т. 1 а.с. 125-127) членам Комісії представлені претенденти на посаду директора Національного інституту раку, в тому числі Позивач, які, заслухавши плани розвитку та провівши співбесіди з кожним претендентом, за результатами обговорення та шляхом відкритого голосування, визначили чотири претенденти на посаду директора Національного інституту раку, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

У зв`язку з невключенням ОСОБА_1 , як кандидата на посаду директора Національного інституту раку, до списку на другий етап відбору, останній 30.03.2015 року звернувся до Комісії з заявою (т. 1 а.с. 33) про доповнення протоколу засідання Комісії пунктом про допуск його кандидатури до другого етапу відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку та зазначив, що Комісією не врахована розроблена ним Концепція вдосконалення онкологічної допомоги населенню України і функціонування Національного інституту раку як основної онкологічної установи держави, оскільки вона не розглядалась у зв`язку з технічними причинами (через недостатню технічну оснащеність комп`ютерів МОЗ України USB флеш-накопичувач не відкрився).

Листом від 06.04.2015 року № 317кн (т. 1 а.с. 128) Національний інститут раку на виконання п. 7 наказу МОЗ України від 24.02.2015 року №17-О повідомив міністра охорони здоров`я України, що за результатами зустрічі з кандидатами на посаду директора Національного інституту раку та опитування працівників, що відбулося 03.04.2015 року, рейтингові показники визначені наступним чином: ОСОБА_5 - 33 голоси; ОСОБА_2 - 472 голоси; ОСОБА_3 . - 166 голосів; ОСОБА_4 - 14 голосів.

При цьому, зі змісту протоколу засідання лічильної комісії щодо результатів таємного опитування щодо обрання кандидата на посаду директора Національного інституту раку від 03.04.2015 року № 2 (т. 1 а.с. 129) вбачається, що в опитуванні прийняли участь 688 працівників.

Службовою запискою першого заступника міністра Павленка О.С. на ім`я міністра охорони здоров`я України Квіташвілі О.М. (т. 1 а.с. 136) надано результати попереднього розгляду відповідної комісії МОЗ України та пропозиції працівників Національного інституту раку для прийняття рішення щодо призначення одного з кандидатів на посаду директора Національного інституту раку.

14.04.2015 року на підставі зазначеної службової записки, заяви ОСОБА_2 від 06.04.2015 року та контракту від 14.04.2015 року № 884, МОЗ України видано наказ № 37-о про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Національного інституту раку на умовах контракту (т. 1 а.с. 137).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 55 Конституції України, ст. ст. 2, 5, 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки оскаржуваний наказ МОЗ України жодним чином не порушує права ОСОБА_1 , а вимога останнього про зобов`язання МОЗ України допустити його до другого етапу конкурсу є безпідставною з огляду на те, що конкурс проводився спеціально створеною для цього комісією, яка припинила існування після його проведення.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до пп. 12 п. 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 467/2011, у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, МОЗ України відповідно до покладених на нього завдань утворює, ліквідовує, реорганізовує підприємства, установи та організації, у тому числі медичні заклади, затверджує їх положення (статути), в установленому порядку призначає на посади та звільняє з посад їх керівників, формує кадровий резерв на посади керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління МОЗ України.

Згідно п. 1.1 Статуту Національного інституту раку, затвердженого наказом МОЗ України від 17.01.2015 року № 14 (т. 1 а.с. 13-29; далі - Статут), Інститут є головною державною науково-дослідною установою у сфері боротьби з онкологічними захворюваннями, а також з питань променевої діагностики, променевої терапії та ядерної медицини в галузі онкології, що належить до сфери управління МОЗ України.

Пунктом 7.2 Статуту передбачено, що керівництво діяльністю Інституту здійснює директор, який призначається на посаду Міністром охорони здоров`я України.

Водночас, за правилами п. 8 наказу МОЗ України від 24.02.2015 року № 17-о «Про проведення відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку», за результатами роботи Комісії та, враховуючи пропозиції працівників Інституту, Міністр охорони здоров`я України розглядає подані кандидатури та приймає рішення щодо призначення директора Інституту відповідно до п. 7.2 Статуту.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, визначаючи на виконання вимог ухвали Вищого адміністративного суду України від 29.11.2016 року належного відповідача у даній справі, саме до повноважень Міністра охорони здоров`я України віднесено реалізацію функції прийняття оскаржуваного рішення - призначення директора Національного інституту раку, як керівника установи, що належить до сфери управління МОЗ України. При цьому комісія з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку, яка створена виключно для відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку, з моменту прийняття оскаржуваного наказу від 14.04.2015 року №37-о припинила свою діяльність та, відповідно, своє існування і не передбачає правонаступництва, а відтак не може бути відповідачем у межах даної адміністративної справи.

Таким чином суд апеляційної інстанції вважає правильним твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що МОЗ України, у тому числі як орган, який сформував згадану комісію, у межах даної прави є належним відповідачем, зокрема і щодо вимоги про зобов`язання допустити кандидатуру Позивача до другого етапу відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку.

Вирішуючи питання про можливість здійснення перевірки у межах даної судової справи питання правомірності прийняття МОЗ України оскаржуваного наказу від 14.04.2015 року №37-о, судова колегія, з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції щодо необхідності перевірки фактів порушення прав Позивача при проведення відкритого відбору на посаді директора Національного інституту раку, висновків суду першої інстанції та доводів Апелянта, вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, комісією з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку визначено документи, які повинен надати кандидат на посаду директора закладу, а саме - заяву, резюме, копії документів, що підтверджують вимоги, план розвитку Національного інституту раку. При цьому, такі документи номінанти на посаду повинні подати власноруч до МОЗ України з 2 по 17 березня 2015 року (т. 1 а.с. 113-116).

Зі змісту протоколу засідання комісії з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку від 27.03.2015 року вбачається, що членами комісії було заслухано плани розвитку та проведено співбесіди з кожним претендентом, за наслідками якого визначено чотири претенденти на посаду директора Національного інституту раку (т. 1 а.с. 125-127). З наведеного випливає, що у ході засідання комісії з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку були заслухані плани розвитку всіх претендентів, у тому числі й ОСОБА_1 .

При цьому, подальше подання останнім 30.03.2015 року заяви з вимогою доповнити протокол засідання комісії пунктом про допуск кандидатури Позивача до другого етапу відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку, на переконання судової колегії, не свідчить про порушення Відповідачем порядку проведення відбору кандидатів шляхом, зокрема, позбавлення права ОСОБА_1 на проведення комп`ютерної презентації Концепції удосконалення онкологічної допомоги населенню України і функціонування Національного інституту раку. Подання даної заяви, на думку суду апеляційної інстанції, підтверджує факт незгоди особи із невключенням його кандидатури до другого етапу відбору, у той час як належних і допустимих доказів порушення комісією порядку проведення конкурсу Позивачем не було надано.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 не оскаржувалися дії МОЗ України щодо протиправного, на його думку, недопуску останнього до другого етапу відбору, комісія з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку припинила своє існування після прийняття МОЗ України оскаржуваного наказу від 14.04.2015 року №37-о, то відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання МОЗ України допустити кандидатуру Позивача до другого етапу відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку.

При цьому суд першої інстанції вірно підкреслив, що припинення існування комісії з питань відкритого відбору кандидатів на посаду директора Національного інституту раку та неможливість правонаступництва останньої унеможливлює забезпечення ефективного захисту порушених, на думку ОСОБА_1 , прав та інтересів останнього у розрізі заявлених ним позовних вимог.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, як вірно зауважив суд першої інстанції, ефективний спосіб захисту, у розумінні Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 5 КАС України визначають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, право кожної особи на звернення до суду у випадку, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси є беззаперечним та не може бути піддане сумніву. Водночас, визначені такою особою способи захисту або інші способи, які самостійно можуть визначатися судом, на переконання судової колегії, повинні передусім відповідати підставам позову та його змісту.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.10.2018 року у справі № 9901/415/18, за владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Тобто, право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що питання правомірності призначення на посаду директора Національного інституту раку ОСОБА_2 наказом МОЗ України від 14.04.2015 року №37-о, а також дій, які передували прийняттю відповідного рішення Відповідачем, починаючи з другого етапу конкурсу, породжують виникнення правовідносин виключно між ОСОБА_2 і МОЗ України, та жодним чином не впливають на права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 як фізичної особи та конкурсанта на посаду директора Національного інституту раку, який не був допущений до другого етапу відбору та не оскаржував відповідні дії комісії, яка його проводила. Відтак Позивач, з огляду на заявлені ним позовні вимоги, не є учасником (суб`єктом) правовідносин з призначення на посаду ОСОБА_2 , а тому відповідне рішення центрального органу виконавчої влади не породжує для Позивача права на захист, тобто права на звернення з цим адміністративним позовом.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 14.03.2018 року у справі № 9901/22/17, від 6 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та № 800/587/17 відповідно, від 16.10.2018 року у справі № 9901/415/18, а також у постанові від 09.04.2019 року у справі № 9901/611/18.

Крім того, згідно вказаної вище позиції Великої Палати Верховного Суду законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені у суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією з цілей таких обмежень є недопущення розгляду у судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.

Відтак, твердження Апелянта про ненадання судом першої інстанції оцінки жодним доводам Позивача щодо суті оскаржуваного наказу судова колегія вважає безпідставним, адже, як було зазначено вище, підстави даного позову та заявлені в останньому вимоги виключають можливість судової перевірки правомірності призначення ОСОБА_2 на посаду директора Національного інституту раку.

Щодо посилання Відповідача на те, що даний спір не охоплюється юрисдикцією адміністративних судів, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що суб`єктний склад учасників справи, а також публічно-правовий характер спірних правовідносин у розрізі порядку проведення конкурсу та оформлення його результатів дає підстави вважати, що даний спір належить вирішувати саме у порядку адміністративного судочинства. Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що, переглядаючи дану справу у касаційному порядку, Вищий адміністративний суд України не вказував на можливе порушення правил юрисдикції.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 10» липня 2019 року.