Справа № 1.380.2019.002547
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.002547
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі : головуючого судді Гулкевич І.З., секретар судового засідання Іванес Х.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк, третя особа : приватний нотаріус Завалієв Артем Анатолійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, скасування постанов та визнання протиправних дій,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати виконавчий напис №7497 від 11.07.2017, що видав приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А., таким, що не підлягає виконанню;

- визнати дії Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області протиправними;

- скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №58707280 від 25.03.2019 видану старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пілецькою О.Я.;

-скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 25.03.2019 видану старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пілецькою О.Я.;

- скасувати постанову про накладення арешту на майно від 25.03.2019 видану старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пілецькою О.Я.

Ухвалою суду від 10.07.2019 закрито провадження у справі в частині позовних вимог «визнати виконавчий напис №7497 від 11.07.2017, що видав приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А., таким, що не підлягає виконанню».

На обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що оскаржувані постанови прийняті з порушенням чинного законодавства є протиправними та підлягають скасуванню. Так, позивач зазначив, що оскаржуваними постановами відповідачем порушено права, свободи та інтереси позивача, а саме: піддано примусовому виконанню виконавчий документ, строк пред`явлення якого сплинув. На думку позивача, державний виконавець Пілецькою О.Я. отримавши заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №7497 від 12 липня 2017 року повинен був повернути зазначений виконавчий документ стягувачу у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого напису до виконання. Також, вказує, що державним виконавцем не було враховано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2014 року. Просив позов задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи.

Представник відповідача 1 подав відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що державним виконавцем під час прийняття оскаржуваних постанов діяв в межах, у спосіб та в порядку, встановленому законом. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, відзив на адміністративний позов не подав.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи.

У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 4 ст. 229 КАСУ).

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору встановив наступне.

22.03.2019 р у Сихівський відділ державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області надійшла заява Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк про відкриття виконавчого провадження із виконання виконавчого напису від 11.07.2017 №7497 виданого приватним нотаріусом Завалієвим А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ Приватбанк заборгованості у розмірі 153 710,61 грн.

25.03.2019 р старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пілецькою О.Я. відкрито виконавче провадження №58707280.

Також, 25.03.2019 р старшим державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Пілецькою О.Я. винесено постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про арешт майна боржника.

Позивач не погодився з даними діями старшого державного виконавця та постановами, звернувся до суду за захистом своїх прав.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України, статті 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 у справі №826/4406/16, від 26 червня 2018 у справі №802/1064/17-а, від 03 липня 2018 у справі №826/16634/16.

Поряд з цим, слід відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - Закон).

Відповідно до статті 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1)виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази;

2)ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3)виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Відповідно до частин першої-другої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Як встановлено судом з матеріалів справи, оскаржувані постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та про накладення арешту на майно від 25.03.2019 ВП №58707280 винесені на підставі виконавчого напису №7497 від 12.07.2017.

Ухвалою суду закрито провадження у справі в частині визнання виконавчого напису №7497 від 12.07.2017 таким, що не підлягає виконанню, оскільки спір про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Відповідно, оскарженню постанов про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та про накладення арешту на майно від 25.03.2019 ВП №58707280 передує вирішення спору, щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в порядку цивільного судочинства.

Відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору та про накладення арешту на майно від 25.03.2019 ВП №58707280 є передчасними, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом :

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну, фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати позивачеві не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ Перехідні положення КАС України, суд -

Вирішив:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 287 КАС України, протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Гулкевич І.З.