Справа № 640/2550/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2550/19 Головуючий у 1-й інстанції: Каракашьян С.К.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.04.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 19.11.2018 № 591 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_1 .

- поновити ОСОБА_1 , на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за встановленими нормами за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.04.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Національної поліції в Київській області звернулось із апеляційною скаргою, в якій воно просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 12.02.2007 до 07.11.2015 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України.

07.11.2015 наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 07.11.2015 № 1 о/с позивача було прийнято на службу до Головного управління Національної поліції в Київській області на посаду поліцейського.

14.06.2017 наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 14.06.2017 № 452 о/с позивача було призначено на посаду інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

13.11.2018 позивачем було подано рапорт на ім`я начальника Головного управління Національної поліції у Київській області, в якому позивач зазначив « Прошу Вас звільнити мене з Національної поліції за власним бажанням з 20.11.2018».

20.11.2018 наказом Головного управління Національної поліції у Київській області № 591 о/с від 19.11.2018 ОСОБА_1 був звільнений зі служби в поліції п. 7 ч. 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що наказ про звільнення позивача зі служби в поліції було видано всупереч вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ підлягає скасуванню, з поновленням позивача на посаді, яку він займав на час звільнення, починаючи з дати його звільнення.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції було винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, було не повно з`ясовано обставини справи, зокрема, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним діючим законодавством.

Колегія суддів вважає доводи апелянта обґрунтованими та не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114), передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

Відповідно до п. 10 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з пп. «ж» п. 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і молодшого начальницького складу, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно з п.п. «ж» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим бажанням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою (п. 68 Положення №114).

Водночас, сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач у своєму рапорті від 13.11.2018 просив відповідача звільнити його з Національної поліції за власним бажанням з 20.11.2018.

У листі Вищого адміністративного суду України № 753/11/13-10 від 26.05.2010 року «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку звільнення працівників регламентовані Кодексом законів про працю.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Водночас, працівникові надається право відкликати до спливу строку раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника.

Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Верховним Судом України у справах № 21-99а12, № 21-122а12, № 21-236а11 (постанови Верховного Суду України від 09.04.2012, від 29.05.2012, від 05.12.2011) висловлено наступні правові позиції: за змістом п. 68 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою КМУ від 29.07.1991 № 114, звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби, на підставі підпункту «ж» п. 64 зазначеного Положення, до спливу тримісячного строку від дня попередження нею про своє бажання звільнитися, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк, є безпідставним.

Таким чином, враховуючи погодження начальника ГУ НП в Київській області та начальника відділу комплектування УКЗ ГУ НП в Київській області, погодження позивача та вищевказаних осіб про звільнення ОСОБА_1 з 20.11.2018, а також враховуючи те, що позивачем не було подано відповідного рапорту про відкликання попереднього рапорту про звільнення, що свідчить про те, що позивач не скористався своїм правом на відкликання заяви про звільнення, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем правомірно винесено наказ № 591 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 з 20.11.2018.

Також, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних відповідних доказів, які б свідчили про вчинення позивачем будь-яких активних дій для забезпечення можливості подальшого проходження служби.

Щодо звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 38 КЗпП, яка регулює порядок звільнення з ініціативи працівника, у діючому законодавстві відсутня заборона на звільнення працівника у період його перебування на лікарняному, аналогічна позиція містится у ст. 40 КЗпП.

Також, аналогічну думку висловило Міністерство соціальної політики України у листі від 27.04.2012 за № 70/06/186-12, а саме: «чинним законодавством не заборонене звільнення працівників в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 815/6606/15.

Відповідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 19.11.2018 № 591 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_1 та відсутність підстав для їх задоволення.

При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки відсутні підстави для скасування наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 19.11.2018 № 591 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 , то і відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки вони є похідними від попередньої.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт надав до суду докази, що спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив його скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.04.20199 - скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 08.07.2019.