Справа № 420/208/19
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/208/19

Категорія:113030000 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л.І.

Час і місце ухвалення: 14:08, м. Одеса

Дата складання повного тексту: 11.04.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Лук`янчук О.В.

- Ступакової І.Г.

при секретарі - Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби (далі - ДМС) України про:

- визнання протиправним та скасування рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що оскаржуване рішення відповідача є не законним та не обґрунтованим, позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватись захистом своєї країни, він не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства та побоюється силоміць бути рекрутованим до лав національної армії.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених п.1, 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того, згідно актуальної інформації по країні походження позивача, інформаційних звітів міжнародних організацій спостерігаються позитивні тенденції щодо звільнення території країни громадянської належності позивача від представників радикальних екстремістських угрупувань, стабілізації загальної соціально-політичної ситуації на Батьківщині, закріпленні ролі представників органів державної влади Сирії в головних містах, що створює можливість повернення позивача до зазначених регіонів. Крім того, складна ситуація, що спостерігається на території Сирії в цілому є загальновідомим фактом, що підтверджений міжнародним товариством. Проте, складна соціально-політична ситуація, що склалася внаслідок проведення військових дій на території Сирії не є автоматичною підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, враховуючи відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Справу розглянуто за правилами загального позовного провадження

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ДМС України про визнання протиправним та скасування рішення №430-18 від 22 грудня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №430-18 від 22 грудня 2018 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ДМС України ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також що у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ДМС України зазначає, що позивач мав усі можливості звернутись за захистом перебуваючи у третій безпечній країні. Так, він перебував на території Туреччини протягом 3 місяців, ніяких погроз на свою адресу не отримував. З Туреччини позивач вибув до Грузії, де проживав три доби та навіть не мав наміру звернутись за захистом. Також, з матеріалів особової справи позивача спостерігається, що він проживав в Російській Федерації, у м. Москва. На території Російської Федерації знаходився 5 діб, за захистом не звертався. Відсутність свого звернення за захистом на території вищезазначених країн позивач пояснює обставиною, за якою йому не були цікаві ці країни, він з самого початку планував виїхати до Німеччини та використовував Туреччину, Грузію та Росію в якості транзитних країн (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 26 жовтня 2017 року).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ДМС України, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

ОСОБА_1 є громадянином Сирії, уродженцем м. Алеппо, за етнічною належністю араб, за національністю - сирієць, за віросповіданням - мусульманин-суніт, канонів релігії не дотримується. Рідна мова - арабська, також на середньому рівні володіє російською та англійською мовами. За сімейним станом - розлучений з громадянкою Лівану на установчі дані ОСОБА_7, 1980 р.н., яка проживає у м. Бейрут (Ліван), від попереднього шлюбу має неповнолітнього сина на установчі дані ОСОБА_4 , 2002 р.н., який залишився проживати в м. Алеппо разом із тіткою. Позивач має середню спеціальну освіту, яку здобув у торговому коледжі при Економічному університеті в м. Алеппо (Сирія). На Батьківщині залишились проживати також рідний брат позивача ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_5. Військовозобов`язаний, строкову службу не проходив. Щодо трудової діяльності, у період 1995-2006 роки працював у будівельній компанії "Аль Харірі", що знаходиться на території Лівану. В Україні з моменту приїзду працює в мережі швидкого харчування кухарем. Ані на Батьківщині, ані на території громадянської належності позивач не був членом жодних громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій. З 1995 року позивач є членом політичної партії "Аль Мустакбаль", що діє і нині на території Лівану.

ОСОБА_1 вибув з м. Алеппо (Сирія) 28 січня 2010 року легковим автомобілем у напрямку м. Стамбул (Туреччина), де перебував до 15 березня 2010 року, після чого вирушив легковим автомобілем до м. Тбілісі (Грузія) та після трьохденного перебування вирушив легковим автомобілем до Москви (РФ), де знаходився до 24 березня 2010 року. До України позивач прибув 27 березня 2010 року з території Російської Федерації потягом Москва-Одеса нелегально, поза пунктом пропуску.

Вперше позивач звернувся до УМС в Одеській області 23 квітня 2010 року з заявою №70 про надання статусу біженця (том ІІ, а.с. 222-223).

В заяві про надання статусу біженця позивач зазначив, що він є громадянином Сирії та в 1995 році, після закінчення коледжу виїхав на роботу до Лівану, та працював там на фірмі президента цієї країни та вступив до партії " Таяр Аль Мустакбаль", що в перекладі означає Партія майбутнього, проте в 2005 році вбили прем`єр-міністра Лівану та у вбивстві звинуватили сірійський Мухабарат, 28 серпня 2006 року по дорозі в м. Альбека позивача заарештували до в`язниці "Анжер", тримали там 15 днів, перевірили та з`ясували, що позивач не пройшов службу в армії та має відношення до політичної партії Таяр Аль Мустакбаль, а потім відправили до м. Дамаск. Також в заяві про надання статусу біженця зазначено, що 14 січня 2010 року ОСОБА_1 звільнили з в`язниці, зобов`язали кожен місяць відмічатися в Мухабараті та пройти службу в армії та заборонили повертатися до Лівану. Крім цього, в заяві про надання статусу біженця зазначено, що позивач хотів виїхати до Німеччини, проте посередники кинули його в Україні, у зв`язку з чим позивачу потрібна допомога.

Наказом №31 Управління міграційної служби в Одеській області від 27 квітня 2010 року, у відповідності до п.1 ст. 9 Закону України "Про біженців", прийнято до розгляду заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 (Том ІІ, аркуш справи 233).

Наказом №37 УМС в Одеській області від 21 травня 2010 року, відповідно до абз.3 ст. 12 Закону України "Про біженців", прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянина Сирії ОСОБА_1 (том ІІ, а.с. 255).

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 05 жовтня 2010 року УМС в Одеській області, відповідно до ст. 10 Закону України "Про біженців", складений висновок органу міграційної служби щодо відмови в наданні статусу біженця (том ІІ, а.с. 269-270).

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №589-10 від 01 грудня 2010 року ОСОБА_1 підтримано висновок Управління міграційної служби в Одеській області та відмовлено у наданні статусу біженця відповідно до абз.5 ст. 10 Закону України "Про біженців", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абз.2 ст. 1 цього Закону відсутні (том ІІ, а.с. 272).

ОСОБА_1 28 грудня 2010 року отримав повідомлення №17-9-2132 від 27 грудня 2010 року про відмову в наданні статусу біженця (том ІІ, а.с. 274), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року у справі №2а/1570/4722/2011 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України, за участю третьої особи - ГУ ДМС України в Одеській області, про визнання рішення №589-10 від 01 грудня 2010 року нечинним з моменту його прийняття та зобов`язання надати статус біженця в Україні - відмовлено у повному обсязі (том ІІ, а.с. 276-281).

22 вересня 2014 року позивач повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області із заявою № 234 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том ІІ, а.с. 163-165).

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області №181 від 29 вересня 2014 року, відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнято рішення здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 (том ІІ, а.с. 201).

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області №223 від 28 листопада 2014 року, згідно із ч.8 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1 (Том ІІ, а.с. 207).

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 04 листопада 2016 року ГУ ДМС в Одеській області, відповідно до абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", складений висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том ІІ, а.с. 146-157).

Рішенням Державної міграційної служби України №582-16 від 25 листопада 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (том ІІ, а.с. 145).

ОСОБА_1 07 січня 2017 року отримав повідомлення №471 від 20 грудня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том ІІ, а.с. 138), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року у справі №815/884/17 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25 листопада 2016 року №582-16, зобов`язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том ІІ, а.с. 127-128).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2017 року (яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 06 червня 2018 року) скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року у справі №815/884/17, прийнято нову постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25 листопада 2016 року №582-16 та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо надання ОСОБА_1 статусу особи, що потребує додаткового захисту. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (том ІІ, а.с. 52-58, 109-116).

Рішенням ДМС України №51-17 від 30 серпня 2017 року зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 25 листопада 2016 року №582-16 (том ІІ, а.с. 107).

Наказом ГУ ДМС в Одеській області №196 від 17 жовтня 2017 року, згідно із ч.8 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийнято рішення про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 , особова справа №2014ОD0234 (том ІІ, а.с. 105).

Наказом ГУ ДМС в Одеській області №219 від 17 листопада 2017 року, продовжено строк повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1 (том ІІ, а.с. 79).

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20 листопада 2018 року ГУ ДМС в Одеській області, відповідно до абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", складений висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том ІІ, а.с. 4-26).

Рішенням ДМС України №430-18 від 22 грудня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (том ІІ, а.с. 3).

ОСОБА_1 10 січня 2019 року отримав повідомлення №5 від 04 січня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том ІІ, а.с. 2)

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судова колегія не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно п.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженця 1967 року вбачається, що поняття біженець включає в себе 4 основних підстав, за наявністю яких особі може бути наданий статус біженця:

- особа повинна знаходитись за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього проживання;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме - расова належність; релігія; національність (громадянство); належність до певної соціальної групи; політичні погляди.

При цьому, під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватись сукупність всіх чотирьох підстав. Проте, наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань є визначальною у переліку критеріїв щодо визначення біженця. У свою чергу, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї і під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Судова колегія зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" УМС в Одеській області проведено ОСОБА_1 співбесіди.

Як вбачається з протоколу співбесіди, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що основними та єдиними причинами побоювання позивача за власне життя і здоров`я є загроза його призову до лав армії під час військового конфлікту на території Сирії.

В країнах, де військова служба є обов`язковою, факт ухилення від цього обов`язку або непокори часто є порушенням, що карається відповідно до закону.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі за визначенням не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. З іншого боку, дезертирство або ухилення від призову не є перешкодою для отримання статусу біженця. Особа може бути біженцем, будучи одночасно дезертиром або особою, що ухиляється від призову (п.167 р."B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби" Глави V "Особливі випадки").

Дезертири або особи, що уникають призову, можуть, розглядатися як біженці, якщо вони здатні довести, що за вчинене військове правопорушення їх буде піддано надмірному покаранню через їхню расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання. Це також стосується і осіб, які можуть довести, що у них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань за вказаними вище мотивами, незалежно від покарання за дезертирство (п.169 р."B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби" Глави V "Особливі випадки").

Не кожне переконання, яким би воно не було щирим, слугує достатньою причиною для подачі клопотання про отримання статусу біженця після дезертирства або ухилення від призову. Факт розбіжності позиції особи зі офіційною позицією урядом своєї країнине є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції. Проте, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як такий, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших визначень бути розцінено як переслідування (п.171 р."B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби" Глави V "Особливі випадки").

Питання про те, чи може відмова від несення військової служби з міркувань совісті служити підставою для обґрунтованого клопотання про надання статусу біженця, має бути також розглянуто в світлі останніх змін в цій галузі. Все частіше держави вводять в своє законодавство або адміністративні правила положення, згідно з яким особи, здатні переконливо викласти свої міркування совісті, звільняються від несення військової служби повністю або з проходженням альтернативної (цивільної) служби. Введення таких законодавчих або адміністративних положень стало також предметом Рекомендацій 816/1977 про право відмови від несення військової служби за міркування совісті, прийнятих Парламентською Асамблеєю Ради Європи на 29-й черговій сесії (5-13 жовтня1977 року) з боку міжнародних організацій. З урахуванням цих змін, у держав-учасниць з`явилася б можливість надавати статус біженців особам, які мають заперечення проти несення військової служби з міркувань совісті (п.173 р."B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби" Глави V "Особливі випадки").

У п.170 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця вказано, що в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подачі клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркувань совісті.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що позивач повинен був довести, що за ухилення від призову його буде піддано надмірному покаранню через його расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання.

Також, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що з матеріалів справи вбачається, та підтверджено самим позивачем, що він легально прибув до Російської Федерації на підставі туристичної візи.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно з п.22 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися зклопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Російська Федерація дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання), міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постановою Верховної Ради Російської Федерації від 13 листопада 1992 року №3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців" Конвенцію про статус біженців 1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967 року було приєднано до законодавства Російської Федерації).

Також, в Російській Федерації національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить Федеральний Закон Російської Федерації "Про біженців" від 19 лютого 1993 року №4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту.

За таких обставин, судова колегія доходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , відповідно, необхідність відмови в їх задоволенні.

Крім того, з листа заступника директора начальника Управління консульського забезпечення ДКС №71/ВКЗ/15-500-65252 від 06 вересня 2018 року вбачається, що за інформацією Посольства України в Ліванській Республіці, урядові війська Сирії продовжують вживати активних заходів з метою знищення терористичної організації Ісламська держава і станом на серпень 2018 року контролюють близько 75% території своєї країни. Терористичні формування займають близько 5% території Сирії, ще близько 20% припадає на курдський автономний регіон.

Місто Алеппо знаходиться під контролем Сирійських урядових військ та проурядових сил.

Як спостерігається з матеріалів особової справи позивача, у нього є можливість повернення до рідного м. Алеппо, враховуючи також і ситуацію з близькими родичами позивача, які залишились проживати в місті, не зазнаючи при цьому особистих погроз чи переслідувань.

Пунктом 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктами 45, 66 Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі УВКБ ООН) визначено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Пунктом 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За таких обставин, судова колегія доходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 і, відповідно, необхідність відмови в їх задоволенні.

Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст. 315, п.п.3, 4 ч.1 ст. 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 липня 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук`янчук О.В.