Справа № 824/531/19-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/531/19-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

позивача ОСОБА_1 , його представника Паланійчука В.П., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Нагорного О.О.,

розглянувши в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Міністерства оброни України у призначенні йому одноразової грошової допомоги, як інваліду третьої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні, безпосередній участі у антитерористичній операції з 03 вересня 2018 року, оформлену протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 18 січня 2019 року №2;

- зобов`язати Міністерство оброни України прийняти рішення щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги, як інваліду третьої групи внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням ним військової служби, відповідно до статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.

В обґрунтування заявлених вимог позивач, посилаючись на встановлення йому ІІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, вказує про наявність у права на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, зокрема, права на призначення й виплату одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.

Однак, відповідачем відмовлено у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, посилаючись на те, що у разі зміни групи інвалідності доплата одноразової грошової допомоги здійснюється за умови, якщо зміна відбулася протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності. Натомість позивач вважає, що застосування статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язується не з фактом звільнення його зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності, внаслідок поранення, отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач щодо задоволення позову заперечував. У наданому суду відзиві на адміністративний позов відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на правомірність оскаржуваної відмови, яка прийнята на підставі пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказував, що встановлення первинної втрати працездатності позивачу відбулося 22 жовтня 2015 року в період дії норми про дворічний термін для доплати одноразової грошової допомоги і у зв`язку з цим позивачу була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 19292, 00 грн. Зазначав, що оскільки зміна ступеня працездатності на інвалідність відбулась після спливу дворічного строку, визначеного пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то підставі для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

У відповіді на відзив позивач заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Зокрема, зазначив, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку саме з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.

Відповідач правом подати заперечення не скористався.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, правом подати письмові пояснення не скористалась.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Водночас у заяві від 04 липня 2019 року №831 просив суд справу розглядати без участі представника Міністерства оброни України.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, в судовому засіданні повідомив, що при вирішенні даного позову покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до довідки військової частини польова пошта НОМЕР_1 №941 від 18 червня 2015 року рядовий ОСОБА_1 з 25 листопада 2014 року брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки Чернівецького обласного центру МСЕК від 22 жовтня 2015 року серії 10ААА №007152 ОСОБА_1 встановлено 20% втрати працездатності.

Із довідки військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 18 червня 2015 року вбачається, що 09 червня 2015 року о 18:00 годині в ході проведення антитерористичної операції під час виконання бойового завдання в районі с. Опитне Ясинуватського району Донецької області під час танкового обстрілу солдат ОСОБА_1 отримав мінно-вибухову травму, контузію середнього ступеня, осколкове поранення зліва та осколкове поранення черевної стінки зліва.

Згідно витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №325 від 26 липня 2018 року поранення (09 червня 2015 року) ОСОБА_1 «стан після вогнепального осколкового поранення поперекової ділянки зліва, лопаткової ділянки зліва, лівого стегна, мяких тканин лівого плечового суглобу (09 червня 2015 року), ПХО ран (09 червня 2015 року) рапароцентезу (10 червня 2015 року), повторної хірургічної обробки ран поперекової ділянки (15 червня 2015 року), видалення стороннього тіла в області лівого плечового суглоба (18 червня 2015 року), нестійка комбінована контрактура лівого плечового суглобу. Стан після перенесеної мінно-вибухової травми (09 червня 2015 року), акутравми вух після травматичного під гострого двобічного кохлеарного невриту» - поранення. Травма, контузія, так, пов`язані із захистом Батьківщини; захворювання: «Стан після перенесеної гострої реакції на стрес. Помірно виражений тривожно-депресивний синдром з виходом в компенсацію», - захворювання, так, пов`язане із захистом Батьківщини.

Довідкою обласної комунальної медичної установи психоневрологічна МСЕК серії 10 ААА №007873 від 03 вересня 2018 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого ОСОБА_1 встановлено 40% втрати професійної працездатності.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААБ №198172 від 03 вересня 2018 року при первинному огляді ОСОБА_1 , який проводився з 30 серпня 03 вересня 2018 року, підтверджено третю групу інвалідності (поранення, травма, контузія, захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини. Інвалідність встановлена на строк до 01 жовтня 2019 року. Визначено дату чергового переогляду 01 вересня 2019 року.

За таких обставин ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Однак, рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленого протоколом засідання вказаної комісії від 18 січня 2019 року №2, солдату в запасі ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги. Посилаючись на пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункт 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, комісія вказувала, що оскільки між первинною втратою працездатності, яка визначилася у відсотках, та втратою працездатності у вигляді встановлення ІІІ групи інвалідності пройшов термін понад 2 роки, то немає підстав для призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Разом із цим, повідомлено, що допомога у зв`язку з встановленням 20% втрати працездатності виплачена в сумі 19292,00 грн.

Листом №2561соц від 11 лютого 2019 року ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив позивача про прийняте рішення.

Не погоджуючись із рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову у призначені одноразової грошової допомоги, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір варто зазначити наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ).

Згідно статті 41 Закону №2232-ХІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону №2011-XII визначено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Частиною першою статті 16 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною другою статті 16 Закону №2011-XII передбачені випадки, за яких призначається одноразова грошова допомога.

Так, згідно пункту 4 частини другої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до абзацу б) частини першої статті 16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Водночас, пунктом четвертим статті 16-3 Закону №2011-XII визначено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми (абзац 1 пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII).

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється (абзац 2 пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII).

Крім цього, частиною дев`ятою статті 16-3 Закону №2011-XII визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України

Згідно пункту 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі Порядок №975) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Із системного аналізу зазначених положень вбачається, зокрема, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у разі встановлення йому інвалідності третьої групи, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання обов`язків військової служби.

Водночас, встановлене абзацом 2 пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII та абзацом 2 пункту 8 Порядку №975 (на які посилався відповідач в оскаржуваному рішенні та у відзиві як правові підстави прийняття оскаржуваного рішення) обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги поширюється винятково на випадки, коли під час повторного огляду у понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності: 1) змінилася група інвалідності, її причини, 2) змінився відсоток ступеня втрати працездатності. Вказані випадки обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги є самостійними та не можуть поєднуватися.

Отже, буквальний аналіз абзацу 2 пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII та абзацу 2 пункту 8 Порядку №975 свідчить, що обмеження щодо виплати грошової допомоги військовослужбовцям застосовується тільки у разі, коли сплив дворічний термін тільки після первинного встановлення інвалідності, а не після встановлення меншого відсотка втрати працездатності без встановлення інвалідності.

При цьому, за змістом наведеного вище пункту 4 частини другої статті 16 Закону №2011-XII, право у військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) на отримання грошової допомоги виникає саме у зв`язку із встановленням йому групи інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-ХІІ видами військової служби є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, військовослужбовцю ОСОБА_1 , який проходив військову службу по мобілізації (тобто не строкову військову службу), 22 жовтня 2015 року було встановлено 20% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням військового обов`язку, без встановлення інвалідності, а 03 вересня 2018 року йому встановлено третю групу інвалідності, внаслідок поранень, травм, контузій, захворювань, пов`язаних із захистом Батьківщини.

Вказану групу інвалідності позивачу встановлено первинно, тобто вперше.

Оскільки в даному випадку йдеться не про призначення й виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності, а про її призначення і виплату саме у зв`язку із встановленням позивачу як військовослужбовцю, який проходив військову службу під час мобілізації, третьої групи інвалідності вперше внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги та, відповідно, про протиправність рішення відповідача щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з посиланням на пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII та пункт 8 Порядку №975.

Оскаржувана відмова ґрунтується на помилковому тлумаченні відповідачем наведених норм законодавства, яке регулює спірні відносини.

Крім цього, вирішуючи спір на користь позивача, суд зважає на таке.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п. 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації: 1.Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. 2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Варто зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об`єктивного та розумного виправдання. Однак, це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об`єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

З огляду на позицію відповідача, доцільно зазначити, що дискримінація у правовідносинах, які є предметом даного судового розгляду, може проявлятись у тих обставинах, коли особа, якій під час первинного огляду встановлена інвалідність (або менший відсоток втрати працездатності), та яка пройшла повторний огляд протягом дворічного строку, яким встановлено інвалідність вищої групи (або більший відсоток втрати працездатності) внаслідок хвороби, пов`язаної із проходженням військової служби, має право на одноразову грошову допомогу в більшому розмірі, а особа, яка за тих самих обставин, внаслідок тих чи інших причин пропустила дворічний строк - не має.

На переконання суду, в спірних правовідносинах право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням (на чому наполягає відповідач) і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення меншого відсотка втрати працездатності, оскільки першочергово є встановленим той факт, що ОСОБА_1 отримав незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі і отримання поранення під час захисту Батьківщини.

Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на положення пункту 2 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України (повноваження суду при вирішенні справи), суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оброни України про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 18 січня 2019 року №2.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду третьої групи внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням ним військової служби, то така також підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, згідно частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, варто зазначити, що якщо відмова відповідного органу (суб`єкта владних повноважень) визнана судом протиправною, а інших підстав для відмови відповідачем не зазначено, що свідчить про подання позивачем всіх відповідних документів, і іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували ефективний захист прав і свобод позивача.

Крім цього, згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У багатьох рішеннях Європейський суд дійшов висновку, що захист, який пропонується в статті 13, має поширюватись на всі випадки обґрунтованих заяв про порушення прав і свобод, які гарантуються Конвенцією (наприклад, рішення у справі «Класс та інші проти Федеративної Республіки Німеччини»).

В пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005).

Аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції, варто зазначити, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 6 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України», п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі», п. 158; рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України», п. 29).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Водночас винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній міжнародній нормі.

Згідно матеріалів справи, Міністерством оборони України прийнято одне із передбачених Порядком №975 рішень - про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , як інваліду третьої групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні, безпосередній участі у антитерористичній операції.

Указане рішення, як зазначено вище, на переконання суду є протиправним, а тому підлягає скасуванню у зв`язку з наявністю у позивача права на отримання грошової допомоги та неправильному застосуванні відповідачем норм, які регулюють спірні відносини.

Вказане свідчить про те, що свобода розсуду (дискреція) відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо призначення одноразової допомоги позивачу за таких обставин зведена до мінімуму і передбачає прийняття лише одного рішення - про призначення позивачу такої допомоги.

Отже, в даному випадку застосування зазначеного способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України.

Відтак, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду третьої групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до Закону №2011-XII та Порядку №975, з урахуванням раніше виплачених сум.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів незаконність оскаржуваного рішення та наявність правових підстав для задоволення заявленого позову.

Натомість доводи відповідача, з огляду на вище викладене, є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм законодавства, яке регулює спірні відносини.

Окремо варто зазначити, що посилання відповідача у відзиві на судову практику суду апеляційної інстанції (справи №№274/2371/17, 296/5155/17, 0640/3575/18,806/2023/18) та касаційної інстанції (справа №06403575/18) є безпідставними, оскільки, по-перше, рішення суду апеляційної інстанції не є джерелом права, а у названій справі суд касаційної інстанції не приймав рішення по суті. По-друге, вказані справи стосуються права на отримання колишніми військовослужбовцями строкової військової служби одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності після спливу дворічного строку. Тобто, обставини названих справ, предмет позову, а відтак і норми, якими суди керувались при їх вирішенні, не є аналогічними обставинам, предмету даної справи та нормам, якими суд керувався при вирішенні цього спору.

Оскільки судове рішення ухвалено на користь позивача, який звільнений від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оброни України про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 18 січня 2019 року №2.

Зобов`язати Міністерство оброни України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду третьої групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, з урахуванням раніше виплачених сум.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 липня 2019 року.

Повне найменування учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 );

Відповідач Міністерство оброни України (Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ-168, 03168);

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 ).

Суддя Лелюк О.П.