Справа № 540/187/19
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2019 р. Категорія 111031200м.ОдесаСправа № 540/187/19
Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.

час і місце ухвалення: 10:12, м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Потапчука В.О. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі на Рішення Херсонського окружного адміністративного від 01 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про скасування податкового повідомлення - рішення, податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про скасування податкового повідомлення - рішення, податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, мотивуючи його тим, що оскаржене податкове повідомлення-рішення є протиправними, оскільки орендна плата сплачувалась фермерським господарством «АГРО-ВЛАД», а відповідач оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням намагається примусити позивача двічі сплатити орендну плату за договором оренди землі.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного від 01 квітня 2019 року позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 30 червня 2018 року № 9-2102, податкову вимогу форми «Ф» від 11 жовтня 2018 року №87355-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 11 жовтня 2018 року № 87355-17.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що користувачем земельної ділянки є саме ОСОБА_1 , оскільки останнім не надано документів щодо переходу права користування земельною ділянкою до фермерського господарства.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору оренди землі від 11 лютого 2005 року, який зареєстровано Бериславським районним відділом Херсонської регіональної філії «Центру ДЗК» від 11 лютого 2005 року №40, ОСОБА_1 є орендарем земельної ділянки площею 40,0 га для ведення фермерського господарства строком на 45 років з орендною платою в розмірі земельного податку, з урахуванням індексів інфляції. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки на день укладання договору становила 522200 грн. 39 коп.

15 лютого 2005 року було створено та зареєстровано фермерське господарство «АГРО-ВЛАД».

Згідно п.5.4 Статуту ФГ «АГРО-ВЛАД» орендована позивачем земельна ділянка входить в землі фермерського господарства.

Рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 27.08.2015 року у справі № 647/1953/15-ц внесено зміни до вищевказаного договору оренди землі та викладено п. 9 у наступній редакції: « 9. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі на рахунок Ольгівської сільської ради № 0054 в УДК у Херсонській області, код 37858658, код платежу 18010600, МФО 852010, в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на рік». Рішення суду набрало законної сили 13.10.2015 року.

20 червня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Херсонській області на адресу відповідача направлено лист №21-0.63-4936/2-17 «Про надання інформації», в додатку до якого у графі «орендар» зазначено ФГ «АГРО-ВЛАД», проте у графі «зміни до договорів оренди» указано, що договір оренди зареєстрований за гр. ОСОБА_1 , зміни до договору оренди зміни орендаря з громадянина на ФГ не вносились. Розмір нормативної грошової оцінки землі за відповідним договором оренди становить: 2015 рік - 1486890,30 грн., 2016 рік - 1784268,34 грн., 2017 рік - 1784268,34 грн.

Відповідно до листа відділу у Бериславському районі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області від 22.11.2018р. нормативна грошова оцінка площі ріллі по Херсонській області станом на 01.01.2018р. становить 24370,45 грн.

З урахуванням вказаного рішення суду та листа відділу у Бериславському районі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області Фермерським господарством «АГРО-ВЛАД» подано податкову декларацію з плати за землю за 2018 рік, відповідно до якої річна сума орендної плати за земельну ділянку площею 40,00 га задекларована в розмірі 29244,54 грн. Вказана податкова декларація подана до Бериславського відділення Новокаховської ОДПІ Головного управління ДФС у Херсонській області за допомогою електронної звітності та прийнята контролюючим органом без зауважень, що підтверджується квитанцією №2 від 19 лютого 2018 року.

Також, ФГ «АГРО-ВЛАД» подані уточнюючі податкові декларації з плати за землю за 2018р., які прийняті контролюючим органом, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями №2 від 13.03.2018р. та 18.12.2018р. Згідно з вказаними податковими деклараціями з плати за землю Фермерським господарством «АГРО-ВЛАД» сплачувалось відповідне податкове зобов`язання.

Враховуючи, що позивач, як орендар, сплату за оренду земельної ділянки не проводив податковий орган самостійно визначив позивачу, як громадянину, податкові зобов`язання в розмірі 53528,05 грн. податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2018 р. №9-2102.

Оскільки позивачем не сплачено вказане податкове зобов`язання у строки встановлені Податковим кодексом України, контролюючим органом виставлена податкова вимога від 11.10.2018 р. №87355-17 на суму 53555,71 грн. та прийнято рішення про опис майна у податкову заставу від 11.10.2018 р. № 87355-17.

Позивач вважає, що сплата орендної плати відбувалась фермерським господарством, а тому у нього, як громадянина, відсутній обов`язок зі сплати орендної плати, тому вищевказані податкове повідомлення-рішення, податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу є протиправними та підлягають скасуванню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податкове повідомлення-рішення, податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу є протиправними, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог. Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України).

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України).

Статтею 23 ПК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, один об`єкт оподаткування може утворювати кілька баз оподаткування для різних податків. У випадках, передбачених цим Кодексом, конкретна вартісна, фізична або інша характеристика певного об`єкта оподаткування може бути базою оподаткування для різних податків.

Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором.

Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента.

Згідно статті 37 ПК України підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.

Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Відповідно до статті 270 ПК України об`єктами оподаткування земельним податком є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року №973-IV (далі-Закон №973) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Частиною 5 ст. 1 вказаного Закону встановлено, що фермерське господарство, зареєстроване як юридична особа, має статус сімейного фермерського господарства, за умови що в його підприємницькій діяльності використовується праця членів такого господарства, якими є виключно члени однієї сім`ї відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України.

Відповідно до пунктів 1.2 та 1.3 статуту ФГ «АГРО-ВЛАД» засновником і головою фермерського господарства є позивач. При цьому, членами ФГ «АГРО-ВЛАД» можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14 - річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону №973 членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14- річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства.

За правилами ч. 1 ст. 7 цього Закону надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Згідно пункту «а» ч.3 ст.22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

В свою чергу, частина 1 статті 8 Закону № 973 передбачає, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття, громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Тобто, з викладених норм вбачається, що без отримання громадянином земельної ділянки у власність або в оренду для ведення фермерського господарства неможливо провести державну реєстрацію такого господарства.

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 14 Закону №973 фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право самостійно господарювати на землі.

Статтею 19 Закону № 973 передбачено, що до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно ч. 5 ст. 20 Закону №973 порядок володіння, користування і розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами фермерського господарства та законом.

З викладених норм чинного законодавства вбачається, що законодавцем не визначено механізм передачі коштів, які поступають на рахунки фермерського господарства, від його господарської діяльності, його членам для сплати орендної плати за цю ділянку, що фактично унеможливлює сплату орендної плати самим членом господарства, який не отримує доходу від її використання та не веде господарської діяльності на ній.

В свою чергу, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону №973 землі фермерського господарства можуть складатися із:

- земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі;

- земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності;

- земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

З розділу 5 Статуту ФГ «АГРО-ВЛАД» вбачається, що ФГ створене відповідно до законодавства України на виділених Голові ФГ у довічне успадкування (та/або на праві постійного користування, оренди) для ведення фермерського господарства земельних ділянках: 1) на підставі договору оренди від 11.02.2005р. земельної ділянки, яка надається громадянину ОСОБА_1 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва під вирощування сільськогосподарських культур, загальною площею 40,0 га, в тому числі ріллі 40,0 га із земель запасу Ольгівської сільської ради, строком на 45 р.

Крім того, відповідно до договору оренди від 11.02.2005р., земельна ділянка передана позивачу для ведення фермерського господарства (п.15 Договору оренди землі).

Згідно статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Суд першої інстанції правомірно виходив з того, що об`єктом плати за землю в даних правовідносинах є земельна ділянка, надана в оренду з метою створення фермерського господарства, а майнові права на вказану земельну ділянку передані до складеного капіталу фермерського господарства, яке реалізуючи права землекористувача має обов`язок внесення плати за землю.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі №814/1005/16.

З урахуванням викладеного суд керується податковою доктриною «превалювання сутності над формою», оскільки в даному випадку має значення суть господарської операції, яка відбулася, а не її зовнішнє оформлення.

Саме фермерське господарство отримувало прибуток від користування земельною ділянкою, яка була передана позивачці у визначеному законодавством порядку для ведення такого господарства.

З матеріалів справи вбачається, що протягом 2013-2017 років орендну плату за вказану земельну ділянку сплачувало ФГ «АГРО-ВЛАД» і це не викликало заперечень з боку контролюючого органу, оскільки заборгованість за минулі періоди відсутня.

Згідно вимог пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Таким чином, оскільки закон прямо відносить до земель фермерського господарства землі, отримані його засновником у власність для створення цього господарства, немає підстав не відносити до таких земель і землі, отриманні з цією метою в оренду.

Тобто, в даному випадку суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин положення ст. 12 Закону №973, оскільки до земель фермерського господарства відносяться в тому числі і землі отримані засновником такого господарства в оренду, з метою створення цього господарства, і які передані ним та використовуються фермерським господарством за відповідним цільовим призначенням.

Поряд з цим, суд зазначає, що спірне податкове повідомлення-рішення призводить до подвійної сплати податку на землю, оскільки об`єктом оподаткування залишилась одна і та ж земельна ділянка.

Згідно платіжних доручень №7 від 27.04.2018р. та №8 від 29.05.2018р., банківських виписок по рахунку ФГ «АГРО-ВЛАД» та інтегрованої картки платника податків ФГ «АГРО-ВЛАД», останнє вносила плату за оренду землі у 2018р. в наступних сумах: 26.02.2018 - 11000,00 грн., 30.03.2018 - 400,00 грн., 27.04.2018 - 7524,38 грн., 29.05.2018 - 7525,00 грн., 25.06.2018 - 7600,00 грн., 13.07.2018 - 15100,00 грн., 28.09.2018 - 38000,00 грн.

З наданої відповідачем інтегрованої картки вбачається, що у 2018р. позивачем внесено плату за оренду землі - 87149,38 грн., при цьому станом на 31.12.2018р. у фермерського господарства наявна переплата в розмірі 73210,85 грн.

Отже, з системного аналізу вимог чинного законодавства та обставин справи суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, складене по відношенню до позивача підлягає скасуванню, оскільки податкове зобов`язання з орендної плати за землю повинен сплачувати суб`єкт відповідних податкових правовідносин, у даному випадку - ФГ «АГРО-ВЛАД», що ним і було зроблено.

Щодо податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу суд зазначає наступне.

Відповідно до пп.14.1.153 п.14.1 ст.14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Статтею 59 ПК України передбачено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом (пп.14.1.155 п.14.1 ст.14 ПК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 88, 89 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Право податкової застави виникає, зокрема, у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Аналізуючи викладені норми податкового законодавства вбачається, що обов`язок контролюючого органу у формуванні податкової вимоги, а також право податкової застави безпосередньо пов`язано з наявністю податкового боргу.

При цьому, податковий борг, згідно пп.14.1.175 п. 14.1 ст.14 ПК України, це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Грошове зобов`язання в сумі 53528,05 грн., визначене у податковому повідомленні-рішенні від 30.06.2018 р. №9-2102, не є узгодженим з огляду на норми податкового законодавства.

Так, відповідно до положень ст.56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

Положеннями цієї ж статті передбачено, що протягом строку оскарження рішень, прийнятих контролюючим органом податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов`язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

При цьому вказаною нормою встановлені строки такого оскарження, обчислення яких безпосередньо пов`язано з фактом отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності (пп.14.1.157 п.14.1 ст.157 ПК України).

Відповідно до положень ст.58 ПК України контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу(крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт:

невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації;

завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу;

заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.

З матеріалів справи убачається, що податкове повідомлення-рішення від 30.06.2018 р. №9-2102 не надіслано позивачу у встановленому законодавством порядку. Так, податкове повідомлення-рішення не містить повної адреси позивача, замість: « АДРЕСА_1 », зазначено «АДРЕСА_2 ».

Крім того, доводи апелянта щодо особистого вручення позивачу оскарженого податкового повідомлення-рішення суд не приймає як належні з огляду на наступне.

Допитаний у суді першої інстанції в якості свідка позивач пояснив, що іноді рішення контролюючого органу отримувала бухгалтер ФГ, однак оскаржене податкове повідомлення-рішення від 30.06.2018р. №9-2102 не отримано взагалі, а тим паче ним особисто.

Так, представник відповідача обґрунтовує належне вручення позивачу особисто податкового повідомлення рішення від 30.06.2018р. №9-2102 наявність підпису останнього на копії корінця зазначеного податкового повідомлення-рішення. На підтвердження вказаного факту відповідачем надано до суду копію корінця податкового повідомлення рішення від 30.06.2018р. №9-2102 та копії рекомендованих повідомлень про вручення позивачу податкових повідомлень-рішень за минулі періоди на яких міститься аналогічний підпис про отримання, що і на оскарженому.

Разом з тим, з дослідженого підпису позивача, який проставлений у позовній заяві та у інших документах, а також підписи, які проставлені на копіях рекомендованих повідомлень про вручення позивачу рішень контролюючого органу, візуальному убачається, що підпис останнього у позовній заяві суттєво відрізняється від підписів, які проставлені на копіях рекомендованих повідомлень про вручення позивачу рішень контролюючого органу.

З огляду на викладене, копія рекомендованого повідомлення про вручення позивачу податкового повідомлення-рішення, не може вважатись належним доказом вручення позивачу особисто податкового повідомлення рішення від 30.06.2018р. №9-2102.

Отже, станом на 01.04.2019р. грошове зобов`язання визначене податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2018р. №9-2102 не є узгодженим.

Оскільки грошове зобов`язання у сумі 53258,05 грн., визначене контролюючим органом податковим повідомленням-рішенням від 30.06.2018р. №9-2102 не є узгодженим, воно не є податковим боргом у розумінні пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України.

З огляду на відсутність податкового боргу станом на день формування податкової вимоги, формування такої податкової вимоги та прийняття рішення про опис майна у податкову заставу є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд у даній справі застосовує правову позицію, висловлену у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14.10.2010, в якій ЄСПЧ дійшов висновку, що накладання органами державної влади на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку становило втручання в його майнові права у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Таким чином, Суд має встановити, чи таке втручання було виправданим відповідно до вимог цього положення.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Jatridis v. Greece) [ВП], №31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки», № 26449/95, пункт 54, від 09.11.1999. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП], № 33202/96, пункт 109, ЄСПЛ 2000-І).

Статтею 77 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені судом обставини відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність прийнятих ним рішень, а саме: податкового повідомлення-рішення від 30.06.2018 р. №9-2102 на суму 53528,05 грн., податкової вимоги від 11.10.2018 р. №87355-17 на суму 53528,05 грн. та рішення про опис майна у податкову заставу від 11.10.2018 р. № 87355-17.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування податкового повідомлення - рішення, податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги майже дублюють відзив на адміністративний позов (а.с. 59) були предметом дослідження в суді першої інстанції та висновків останнього не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного від 01 квітня 2019 року по справі № 540/187/19, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.