Справа № 280/2024/19
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

08 липня 2019 року Справа № 280/2024/19 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

до Бердянського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області (71118, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Консульська, буд. 23-Л, )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Бердянського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області (далі-відповідач), в якому позивач просить суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати пенсії за віком позивачу за період з 01.03.2016 року по 28.02.2017 року; зобов`язати відповідача поновити з 01.03.2016 року позивачу виплату пенсії за віком та сплатити заборгованість за період з 01.03.2016 року по 28.02.2017 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що є пенсіонером України. У зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції була вимушений покинути своє постійне місце проживання та переїхати до м. Нікольськ, а також до м. Слов`янськ, де оформила довідку переселенця, а згодом переїхала до м. Бердянськ, де знову отримала нову довідку переселенця при цьому, стала на обліку у відповідача з метою отримання пенсії. Вказує, що відповідач листом повідомив про те, що сума доплати за минулий період буде виплачуватися окремого по надходженню окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Позивач вважає таку бездіяльність протиправною, оскільки вона порушує його право на отримання пенсії.

Ухвалою суду від 02.05.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/2024/19. Призначено судове засідання на 23.05.2019 року без виклику сторін.

29.05.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов (вх. № 21935), в якому посилається на приписи Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постанови КМУ №365 від 08.06.2016 та зауважує, що згідно витягу з рішення комісії з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №84 від 23.02.2018 прийнято рішення про поновлення виплати пенсії позивачу. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а саме, пункти 16 і 18 доповнено реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.". Вказує, що позивачу поновлено виплату пенсії з 01.03.2016, пенсія починаючи з липня 2018 року нараховується та виплачується щомісячно, а суми за березень 2016 - червень 2018 року обліковуються окремо та їх виплату буде здійснено в порядку визначеному Кабінетом міністрів України. Також представник відповідача наголошує на тому, що позивач звернувся до суду із пропуском строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 23.05.2019 розгляд справи було відкладено на 03.07.2019.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 4 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 243 КАС України, у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - пять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у межах строку, встановленого ст. 258 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бердянському об`єднаному УПФУ в Запорізькій області як внутрішньо переміщена особа згідно із ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», про що свідчить довідка № від 22.01.2018 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та отримує пенсію за віком, що підтверджується посвідченням пенсіонера НОМЕР_2 .

Зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_2 , проте фактичним місцем проживання є: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Представник позивача звернувся із запитом до Бердянського об`єднаного УПФУ в Запорізькій області щодо надання інформації про наявність заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 , на який листом від 27.02.2019 №2797/08 відповідачем відмовлено у надані відповіді з підстав не наділення представника повноваженнями щодо отримання інформації з обмеженим доступом.

Представник позивача також звернувся із запитом до Слов`янського об`єднаного УПФУ Донецької області щодо пенсійного забезпечення, на який листом від 07.03.2019 №6718/02 останній повідомив, що пенсійна справа заявниці перебуває у територіальному управлінні УПФУ, виплату припинено автоматично з 01.03.2016 на підставі даних Єдиної інформаційної бази реєстрації внутрішньо переміщених осіб: відсутність актуальних даних адреси фактичного проживання. 23.03.2017 справу закрито та надіслано згідно запиту до Володарського УПФУ. Загальний період невиплати з 01.03.2016 по 28.02.2017 року, сума щомісячної пенсії - 1289,20 грн. Інформацію про невиплачену пенсію внесено у додатковий атестат та передано до Володарського УПФУ.

Представник позивача повторно звернувся із запитом до Бердянського об`єднаного УПФУ в Запорізькій області щодо пенсійного забезпечення ОСОБА_1 , на який листом від 01.04.2019 №4344/02 відповідачем надано відповідь, відповідно до якого зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, згідно з поданою заявою від 22.01.2018. Електронна пенсійна справа взята на облік 16.04.2018 відповідно до пункту 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно витягу з протоколу Комісії з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №84 від 23.02.2018 винесено рішення про призначення соціальних виплат. На виконання рішення комісії виплата пенсії була поновлена на липень 2018 року в розмірі 1702,03 грн., доплата пенсії за минулий період у розмірі 42148,47 грн. буде виплачена окремо від місячного розміру пенсії по надходженню окремого порядку Кабінету Міністрів України.

Виплату пенсії позивачу було зупинено з 01.03.2016.

Згідно з витягу протоколу засідання Комісії з питань щодо призначення/відновлення виплати внутрішньо переміщеним особам №84 від 23.02.2018 прийнято рішення про призначення пенсії позивачу.

Відповідно до відзиву на адміністративний позов, відповідач зазначає, що згідно розпорядження №555469 від 05.06.2018 та протоколу від 13.06.2018 поновлено виплату пенсії з 01.03.2016. Пенсія, починаючи з липня 2018 року нараховується та виплачується щомісячно.

Разом із відзивом відповідачем надано Витяг з пенсійної справи щодо нарахованої та виплаченої пенсії. Відповідно до наданої інформації, позивачу було нараховано з 01.03.2016 по 30.06.2018 (включно), проте не виплачено.

Позивач вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати пенсії за віком звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

За приписами статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений на розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

З наданого до матеріалів адміністративної справи відзиву судом встановлено, що на підставу припинення здійснення позивачу пенсійних виплат територіальний орган Пенсійного фонду посилається на приписи Постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Як встановлено судом, виплата пенсії позивачу припинена відповідачем у зв`язку із відсутність інформації про реєстрацію в Єдиній інформаційній базі даних внутрішньо переміщених осіб.

Водночас, статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Судом встановлено, що довідка позивача про взяття позивача на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, є дійсною, доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на пріоритетність застосування вимоги статті 49 Закону № 1058-IV, а тому доводи відповідача щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів є безпідставними.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 по справі №805/402/18 (провадження № 11-644асі18).

Звідси, суд враховує при ухваленні рішення у цій справі правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18 (провадження №11-644асі18).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Зі змісту відзиву Бердянського об`єднаного УПФУ в Запорізькій області вбачається, що пенсія за період з 01.03.2016 по 30.06.2018 нарахована та буде виплачуватись в умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Розмір нарахованої та невиплаченої пенсії позивачу за період з 01.03.2016 по 30.06.2018 становить 42143,47 грн., про що свідчить Витяг з пенсійної справи щодо нарахованої та виплаченої пенсії.

Під час розгляду справи статус позивача, як пенсіонера, та правильність нарахування розміру пенсії відповідачем не оспорюється. При цьому, припинення виплати пенсій відбулось всупереч чинного законодавства, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати з вини відповідача належну йому пенсію з 01 березня 2016 року.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що у даному випадку належним засобом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу з 01.03.2016 по 28.02.2017 та зобов`язання останнього поновити виплату пенсії позивачу з 01.03.2016 та виплатити заборгованість за період з 01.03.2016 по 28.02.2017.

Позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності в частині не нарахування позивачу пенсії за період з 01.06.2016 по 28.02.2017 задоволенню не підлягають, оскільки пенсія позивачу за період за зазначений період нарахована Пенсійним фондом, що підтверджується Витягом з пенсійної справи щодо нарахованої та виплаченої пенсії.

Щодо доводів відповідача про порушення позивачем строків звернення до суду із даними позовними вимогами, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно положень статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, право позивача на отримання пенсії є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв`язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення.

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає дотримання норм, які регламентують строки подання скарг. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби правового захисту (рішення у справі «Мельник проти України» № 23436/03).

Оскільки судом встановлено, що припинення нарахування та виплати пенсії позивачу є протиправною дією суб`єкта владних повноважень, то відповідно до спірних правовідносин має застосовується друга умова - виплата пенсії за минулий час без обмеження строку.

Вказаний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 19.06.2018 по справі № 646/6250/17.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню .

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Бердянського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області (71118, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Консульська, буд. 23-Л, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Бердянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.03.2016 по 28.02.2017 року.

Зобов`язати Бердянське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.03.2016 та виплатити заборгованість за період з 01.03.2016 по 28.02.2017.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Бердянського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області (71118, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Консульська, буд. 23-Л, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) 768,40 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України та може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст.ст. 293, 295, 296 та 297 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 08.07.2019.

Суддя А.В. Сіпака