Справа № 810/4142/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4142/18 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ганечко О.М.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» звернулось до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, третя особа - Головне управління державної казначейської служби України у Київській області, у якому просило:

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 31.07.2018 № ;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, які полягають неврахуванні первинних документів, наданих TOB «Васт-транс» під час проведення документальної позапланової виїзної перевірки TOB «Васт-транс» з питання правомірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок платника податку у банку за квітень 2018 року, яка виникла за рахунок поточного від`ємного значення з ПДВ;

- зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування інформацію щодо дати узгодження - 03.08.2018 та зазначеної у заяві суми бюджетного відшкодування - 348634 грн., що була додана до податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Васт-транс».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 31.07.2018 № .

Зобов`язано Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування інформацію щодо дати узгодження - 03.08.2018 та зазначеної у заяві суми бюджетного відшкодування - 348634 грн., що була додана до податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2018 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Васт-транс».

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання представник третьої особи не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з 20.06.2018 по 04.07.2018 Головним управління ДФС у Київській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Васт-Транс» з питань правомірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок платника у банку за квітень 2018 року, яка виникла за рахунок поточного від`ємного значення ПДВ.

Результати перевірки оформлені актом перевірки від 18.07.2018 № 624/10-36-54-01/30367782.

Так, перевіркою встановлено порушення позивачем п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 та п. 200.4 ст. 200 ПК України, та зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі - 209952 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 104976,00 грн.

На підставі акта перевірки, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 31.07.2018 № , яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 209952 грн. та застосовано штрафні санкції у сумі 104976 грн.

Позивач не погодившись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням від 31.07.2018 № та висновками акта від 18.07.2018 № 624/10-36-54-01/30367782 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Васт-транс» з питання правомірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок платника податку у банку за квітень 2018 року, яка виникла за рахунок поточного від`ємного значення з ПДВ» звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги виходив з наступного:

- відповідачем необгрунтовано встановлено загальний пробіг - 165780 км. та розбіжність за аналізом оборотно-сальдової відомості по рахунку 203 «Паливо» в сумі 1405757,77 грн., сума ПДВ - 209951,55 грн., під час якого були взяті до уваги невірні показники загального пробігу, фактично витраченого дизельного пального;

- відповідачем під час перевірки не вірно розтлумачено дані оборотно-сальдової відомості по субрахунку 203 «Паливо рахунка 20 «Виробничі запаси», що призвело до завищення позивачу кількості використання дизельного пального у квітні 2018 року на 45285,00 літрів: замість вірної кількості фактично використаного пального у квітні 2018 р. - 82464,60 літрів було зазначено 127749,60 літрів, що відповідно призвело до збільшення витрат по підприємству на 837133,50 грн.;

- додані до матеріалів справи первинні документи підтверджують, що позивач у квітні 2018 року витратив менше дизпалива, ніж розраховано відповідачем на 9332,99 л., при загальному пробігу більшому, ніж розрахував відповідач на 71203 км, з огляду на що, суд дійшов висновку про те, що розрахунок витраченого дизпалива, здійснений відповідачем, не враховує перевезення вантажів у межах України, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та містить неналежні показники оборотно-сальдової відомості по субрахунку 203;

- нестачею активів є зіставлення фактичної наявності активів з даними бухгалтерського обліку. За квітень 2018 року на підприємстві позивача не здійснювалась інвентаризація активів, а також відсутній рух активів за субрахунком 947 «Нестачі і втрати від псування цінностей», що підтверджується Оборотно-сальдовою відомістю за субрахунком 947 «Нестачі і втрати від псування цінностей» за квітень 2018 року, а й отже, висновок контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 та п. 200.4 ст. 200 ПК України є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткову обгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до положень п. п. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 ПК України, бюджетне відшкодування - це відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.

Нормами п. п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Порядок визначення суми податку, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), визначений у ст. 200 ПК України, згідно приписів якої, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Так, п. 198.1 ст. 198 ПК України, передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У свою чергу, відповідно до приписів п. 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.05.2018 ТОВ «Васт-Транс» подало до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області податкову декларацію з податку на додану вартість за квітень 2018 року з додатками, що підтверджується квитанцією № 2 від 21.05.2018, до якої додано розрахунок суми бюджетного відшкодування (додаток 3 до податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2018 року) та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування та/або суми коштів та рахунку у системі електронного адміністрування податку на додану вартість та/або врахування реєстраційної суми правонаступника (додаток 4 до податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2018 року).

Так, згідно даних податкової декларації податкові зобов`язання складають - 100690 грн. (рядок 9); податковий кредит - 449324 грн. (рядок 17); від`ємне значення - 348634 грн. (рядок 19); бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку підлягає - 348634 грн.

Податок на додану вартість, у розмірі 348634 грн., що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку по декларації з ПДВ за квітень 2018 року (рядок 20.2.), є меншим суми, обчисленої, відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 розділу V Кодексу, на момент подання податкової декларації, яка складає 547639 грн.

Від`ємне значення у розмірі 348634 грн. (рядок декларації 20.2), відповідно, віднесено платником до відшкодування на рахунок у банку ( рядок 20.2.1 декларації з ПДВ за квітень 2018 року), що свідчить про те, що позивачем заявлено до бюджетного відшкодування у квітні 2018 року суму податку на додану вартість у розмірі 348634 грн. (100690 грн. - 449324 грн.).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що підставою для висновків в акті перевірки від 18.07.2018 слугувало контролюючим органом співставлення використаного дизпалива позивачем у квітні 2018 року у кількості - 127749,6 л, використаного позивачем на загальний пробіг всіх транспортних засобів та розрахованого відповідачем, згідно у додатку 1 до акта перевірки від 18.07.2018 «Вантажно-транспортні перевезення за межі митної території України, здійснені ТОВ «Васт-Транс» у квітні 2018 року.

Згідно додатку 1 до акта перевірки відповідач визначив наступні показники: загальний пробіг (дані з інформаційних ресурсів), який здійснено автотранспортними засобами у господарській діяльності, а саме, міжнародних перевезень вантажу, які оподатковуються за нульовою ставкою (км.) - 165780 км.; додаткові витрати дизпалива відповідно до наказу ТОВ «Васт-Транс» № 01/10/2017 (загальний пробіг маса завантаження) / 100*0,6) - 24818,50 л.; витрати дизельного палива на 100 км при нормі 30 л. та 28,5 л. - 48313,11 л.; фактичні витрати дизпалива на пробіг 100 км. - 73131,61 л.

Проте, податковим органом не взято до уваги показники фактичного пробігу транспортних засобів товариства, що були відображені у товарно-транспортних накладних, подорожніх листах та картках рахунків бухгалтерського обліку № № 23, 91, 92, 203.

За даними оборотно-сальдової відомості по субрахунку 203 «Паливо» рахунка 20 «Виробничі запаси» фактично використано у господарській діяльності 82464,60 літрів дизельного пального, а не 127749,60 літрів дизельного палива, як на це вказує відповідач.

Зазначене свідчить про те, що податковим органом необгрунтовано під час проведення перевірки встановлено загальний пробіг - 165780 км. та розбіжність за аналізом оборотно-сальдової відомості по рахунку 203 «Паливо» в сумі 1405757,77 грн., сума ПДВ - 209951,55 грн., під час якого були взяті до уваги неточні показники загального пробігу, фактично витраченого дизельного пального.

За даними бухгалтерського обліку, товариством фактично витрачено дизельного пального 82464,60 літрів дизельного пального, що підтверджується первинними документами, наданими до перевірки.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені у разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до п. 2.7 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.

Слід зазначити, що розрахунки до виконаного рейсу та інші первинні документи, що оформлені товариством, за формою і змістом повністю відповідають вимогам та містять всі обов`язкові реквізити, у повній мірі розкривають зміст та обсяг господарських операцій, дозволяють ідентифікувати осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та складання первинного документу. Відомості, зазначені у розрахунках до виконаних рейсів, відповідають фактичній суті господарської операції та цілям, для яких їх розроблено. Протилежного стороною відповідача не доведено та не поставлено під сумнів належними та допустимими доказами.

Слід зазначити, що відомості, зазначені позивачем у оборотно-сальдовій відомості по субрахунку 203 «Паливо рахунка 20 «Виробничі запаси» підтверджують, що позивач фактично використав у квітні 2018 року дизпалива у кількості 82464,60 літрів та було здійснено переміщення дизпалива з одного складу на інший у кількості - 45285,00 літрів. Загалом, за квітень 2018 року за кредитом субрахунку 203 «Паливо» відображено - витрачання на виробництво та передача (переміщення) на інший склад - 127051,6 літрів = (82464,60 л. + 45285,00 л.), з яких, 127051,60 літрів - це загальна кількість переміщеного дизельного палива, а 82464,60 літрів - фактично використано дизельного палива на виробництво у квітні 2018року; а відповідно - 45285,00 л. - переміщено дизельного палива на інший склад (із заправки на базі в баки автомобілів).

Колегія суддів, здійснивши аналіз наявних в матеріалах справи первинних документів бухгалтерського обліку, у співвідношенні з даними поданої звітності, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податковим органом під час перевірки помилково розтлумачено дані оборотно-сальдової відомості по субрахунку 203 «Паливо рахунка 20 «Виробничі запаси», що призвело до завищення позивачу кількості використання дизельного пального у квітні 2018 року на 45285,00 літрів, на противагу, кількості фактично використаного пального у квітні 2018 року, що відображено товариством та відповідає дійсності, а саме, 82464,60 літрів, відповідачем було зазначено 127749,60 літрів, що відповідно призвело до збільшення витрат по підприємству на 837133,50 грн.

Відповідач здійснив розрахунок кількості завищення витрат дизпалива за квітень 2018 року, шляхом знаходження різниці між загальною сумою фактично витраченого на виробництво дизпалива (82464,60 л.) та переданого (переміщеного) на інший склад (45285,0 л.) : 127051,6 л. - 73161,61 л. = 54617,99 л.

Згідно даних, задекларованих позивачем, загальний пробіг транспортних засобів товариства у квітні 2018 року складає - 236983 км., що підтверджується первинними документами, а загальна кількості фактично використаного дизпалива у квітні 2018 року - 82464,6 л.

Беручи до уваги розраховану відповідачем кількість використаного дизпалива у квітні 2018 року - 73131,61 л, позивач здійснив економію дизпалива, а не понаднормові нестачі і втрати (73131,61 л - 82464,6 л. = - 9332,99 л).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що первинні документи позивача підтверджують, що позивач у квітні 2018 року витратив менше дизпалива, ніж було розраховано відповідачем на 9332,99 л., при загальному пробігу більшому, ніж розрахував відповідач, на 71203 км. (236983 км - 165780,00 км.), у зв`язку з чим, розрахунок витраченого дизпалива, здійснений відповідачем, не враховує перевезення вантажів в межах України, не підтверджений належним чином та містить неналежні показники оборотно-сальдової відомості по субрахунку 203.

Після придбання дизпалива, позивач відніс до податкового кредиту суми ПДВ, що були сплачені постачальникам дизельного пального: ТОВ «А-Рітейл» - 119350,00 грн. та ТОВ «Альянс Холдінг» - 76292,89 грн.

У квітні 2018 року позивач здійснив ввезення на митну територію України по ВМД два транспортні засоби на загальну суму 1064112,00 грн., в тому числі ПДВ - 177352,00 грн.

На аркуші 13 Акту перевірки від 18.07.2018 встановлено обсяги придбання за межами митної території України - 177352,00 грн.; загальна сума податкового кредиту складає : 272231 грн. + 177352 грн. - 259 грн. = 449324 грн., де 259 грн. - коригування податкового кредиту - р.14 декларації за квітень 2018 року.

Підпунктом 3.1 Акту перевірки від 18.07.2018 визначено, що аналізом наявної інформації щодо операцій, «що оподатковуються за основною ставкою» декларації за квітень 2018 року встановлено наступне: обсяг постачання (без податку на додану вартість) складає 503452 грн., сума ПДВ -100690 грн. Отже, відповідачем підтверджено податкові зобов`язання у сумі 100690 грн.

На аркуші 12 акта перевірки від 18.07.2018, підтверджено зазначений позивачем податковий кредит у розмірі 449324 грн.

Відповідно до п. п. «г» п. 198 .5 ст. 198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи та первинних документів, у квітні 2018 року було фактично використано у межах господарської діяльності 82464,60 літрів.

У свою чергу, позивач підтверджує, що все придбане дизпаливо використовувалось виключно у межах господарської діяльності, а тому, відсутні первинні документи, що підтверджують дату початку фактичного використання дизпалива не в межах господарської діяльності, а також, відповідач під час проведення перевірки не вимагав проведення інвентаризації дизпалива.

Колегія суддів враховує висновок суду першої інстанції про те, що в акті перевірки контролюючий орган необгрунтовано ототожнив термін «витрати» з термінами «втрати, нестачі». Так, розраховуючи витрати дизельного пального автотранспортними засобами товариства за квітень 2018 року, відповідач без наявних на те підстав, встановив, що прямі матеріальні витрати дизельного пального, у разі їх перевищення норми витрат пального, які встановлені на підприємстві, є понаднормовою «втратою» дизельного пального.

Згідно з п. 4 «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 13», затвердженого наказом Міністерства фінансів України 31.12.199 № 318, прямими витратами є витрати, що можуть бути віднесені безпосередньо до конкретного об`єкта витрат економічно доцільним шляхом.

Абзацом 2 пункту 11 Положення № 13, визначено, що до виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Згідно з п. 4 Положення № 13, об`єкт витрат - це продукція, роботи, послуги, або вид діяльності підприємства, які потребують визначення пов`язаних з їх виробництвом (виконанням) витрат.

Відповідно до п. 12 Положення № 13, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Нестачею активів є зіставлення фактичної наявності активів з даними бухгалтерського обліку. За квітень 2018 року на підприємстві позивача не здійснювалась інвентаризація активів, а також відсутній рух активів за субрахунком 947 «Нестачі і втрати від псування цінностей», що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю за субрахунком 947 «Нестачі і втрати від псування цінностей» за квітень 2018 року, з огляду на що, висновок контролюючого органу щодо порушення позивачем вимог п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 та п. 200.4 ст. 200 ПК України є необґрунтованим.

Порядок ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2017 № 26.

Відповідно до п. 1 Порядку № 26, цей Порядок визначає механізм ведення Мінфіном інформаційного ресурсу Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (далі - Реєстр) за формою згідно з додатком.

Згідно з п. 4 Порядку № 26, орган ДФС вносить до Реєстру, серед іншого, дані про дату та помер податкового повідомлення-рішення та суму бюджетного відшкодування за кожною заявою з урахуванням уточнюючого розрахунку (у разі їх подання), не узгоджену органом ДФС.

Відповідно до п. 10 Порядку № 26, внесення даних до Реєстру посадовими особами (уповноваженою особою) ДФС та Казначейства здійснюється з дотриманням вимог законів щодо електронного підпису та електронного документообігу.

Згідно з п. 3 Порядку № 26, формування Реєстру здійснюється автоматично на підставі баз даних ДФС та Казначейства.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не внесенні до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування дані про дату та номер податкового повідомлення-рішення, заявлена позивачем у податковій декларації з податку на додану вартість за квітень 2018 року, сума бюджетного відшкодування у розмірі 348634 грн. є узгодженою 03.08.2018, а тому, відповідач зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування інформацію щодо дати - 03.08.2018 та суми узгодження бюджетного відшкодування за квітень 2018року, що зазначена у заяві позивача - 348634 грн, про що цілком обгрунтовано вказано в оскаржуваному рішенні. Під час розгляду справи встановлено, що позивач мав право на отримання бюджетного відшкодування за квітень 2018 року в розмірі 348634 грн. з 09.08.2018.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Варто зазначити, що особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить саме від доведеності відповідачем правомірності прийняття спірних рішень.

Проте, колегія суддів вважає, що Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області в апеляційній скарзі обмежилось лише посиланням на обставини, що викладені в акті перевірки, проте не зазначила та, відповідно, не обгрунтувала у чому саме полягає неправильне застосування (порушення) судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення.

Крім того, доводи апеляційної скарги по суті позовних вимог не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені під час розгляду справи в суді першої інстанції, та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надавав оцінку встановленим обставинам справи. (а. с. 1-2 т. 4)

Колегія суддів важає, що апеляційна скарга є необгрунтованою в частині здійснення розрахунку загального пробігу у квітні 2018 року транспортними засобами позивача та розрахунку втрат та нестач дизпалива, який здійснений, в тому числі, з неналежними та недоведеними показниками оборотно-сальдової відомості по субрахунку 203 «Паливо рахунка 20 «Виробничі запаси».

Необхідно врахувати правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягає застосуванню судами.

Так, у п. 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Щодо доводів апеляційної скарги про необгрунтованість стягнення судових витрат на правничу допомогу адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

Так, в апеляційній скарзі, Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області вказує на те, що провадження у даній справі відкрито 13.08.2018, а 09.07.2018 товариством здійснено сплату на користь адвоката Рибченко Н.М. за надані послуги та яким чином розрахована сума на надання правничої допомоги.

Відповідно до приписів ч. ч. 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, з аналізу наведених правових норм, вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Також, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні, а й у разі вчинення інших дій за його межами. Такий висновок висвітлений у постанові від 17.10.2018 у справі № 301/1894/17.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження обставин понесення судових витрат на правничу допомогу, представником позивача були надані наступні документи: договір про надання правничої допомоги № 99 від 03.08.2018, акт виконаних робіт від 09.08.2018, оригінал платіжного доручення № 12557 від 07.08.2018. (а. с. 181-183 т.3)

Судом першої інстанції було встановлено, що на момент винесення судового рішення позивач зазнав витрат на правничу допомогу у розмірі 17000,00 грн., а тому, з урахуванням того, що позов задоволено частково, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме, 13186,90 грн. (77,57% від 17000,00 грн.).

Згідно п. 5 договору, позивач сплатив адвокату винагороду за надану правничу допомогу з надання правової інформації у вигляді консультацій, роз`яснень, правового супроводу діяльності позивача, складання позовної заяви про скасування податкового повідомлення-рішення, складання відповіді на відзив, ознайомлення з матеріалами справи, складання та підготовку процесуальних та інших документів. (а. с. 179-180 т. 3)

При цьому, п. 6 договору, визначає, що оплата за даним договором може здійснюватись в готівковій або безготівковій формі, а оплата замовником першого етапу у розмірі 17000,00 грн. здійснюється до моменту подання позовної заяви.

У свою чергу, посилання апелянта на необхідність ведення Книги обліку доходів та витрат (згідно наказу № 481 від 16.09.2013), колегія суддів зазначає, що предметом спірних правовідносин в цій частині є фактичне понесення витрат на правову допомогу адвоката та їх відшкодування, проте, облік отриманих доходів адвокатом та в подальшому, їх оподаткування, не є предметом спору в даній справі. Проте, строною позивача надано Книгу обліку доходів, в якій наявний запис про отримання адвокатом Рибченко Н.М. 07.08.2018 коштів, в сумі 17000,00 грн., що повністю відповідає платіжному дорученню 12557 від 07.08.2018 та спростовує посилання апелянта на дату платіжного доручення - 09.07.2018. (а. с. 183, 232-233 т.3)

Таким чином, стягнення понесених стороною витрат на правову допомогу адвоката передбачена положеннями КАС України, проте, за умови доведення документально та відображення реальності, обгрунтованості та співмірності таких витрат. З урахуванням предмету спору, об`єму наданих послуг, документального підтвердження укладання договору з адвокатом та сплати коштів за надані послуги (саме за дії, спрямовані на звернення до суду (аналіз документації, складання позовної заяви), колегія суддів вважає, що при розподілі судових витрат, Київським окружним адміністративним судом цілком обгрунтовано стягнуто з відповідача витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 13186,90 грн.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, № 4241/03 (п. 54) зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32), зокрема у п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, 4909/04 зазначив, що згідно з його усталеною практикою, що відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено 08.07.2019