Справа № 823/604/16
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/604/16 Головуючий у 1-й інстанції: Гайдаш В.А.
Судді: Паламар П.Г., Тимошенко В.П.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Шурка О.І.

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.05.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, Міністерства доходів та зборів України, Головного управління Державної фіскальної служби в Черкаській області, третя особа - керівник Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Черкаській області Мовчан Анатолій Анатолійович про скасування наказів та поновлення на роботі з виплатою середньомісячного заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України № 24-о від 21.03.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України № 30-о від 15.04.2016 «Про внесення змін до наказу Міністерства доходів і зборів України № 24-о від 21.03.2016»;

- визнати незаконними дії Державної фіскальної служби України щодо безпідставного звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України;

- зобов`язати Державну фіскальну службу України (правонаступника Міністерства доходів і зборів України) поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Звенигородської ОДПІ ГУ ДФС в Черкаській області з 16.04.2016;

- стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби в Черкаській області середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу з 16.04.2016 по дату проголошення рішення.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 17.05.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 наказом Міністерства доходів і зборів України від 24.05.2013 № 804-о «Про призначення» призначена виконуючою обов`язки начальника Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів в Черкаській області та наказом від 19.07.2013 № 2243-о призначена на посаду начальника Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів і зборів в Черкаській області в порядку переведення.

13.05.2015 Міністерство доходів та зборів України видало наказ № 45 «Про реорганізацію окремих територіальних органів Міністерства доходів та зборів України у Черкаській області». Пунктом 2 вказаного наказу ОСОБА_1 призначено головою комісії з реорганізації Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області.

На виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, наказів Міністерства доходів та зборів України від 25.09.2014 № 2113-0 «Про уповноваження голів комісій», Державної фіскальної служби України від 28.10.2015 № 3480-О «Про надання повноважень» Головне управління Державної фіскальної служби у Черкаській області на підставі порядку призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2012 № 45, зверталося до Черкаської обласної державної адміністрації, Звенигородської, Катеринопільської та Лисянської районних державних адміністрацій з поданнями про погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду начальника Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області.

У відповідності до листів голів Черкаської обласної державної адміністрації, Лисянської та Катеринопільської районних адміністрацій Черкаської області погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду начальника Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області не отримано.

21.01.2016 позивача було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади (начальника Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів та зборів України у Черкаській області) відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці, проведення реорганізації Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міністерства доходів та зборів України у Черкаській області шляхом приєднання, та запропоновано продовжити трудові відносини з Звенигородською об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області на посаді заступника начальника - начальника Катеринопільського відділення.

В даному попередженні ОСОБА_1 поінформовано про відмову у погоджені її кандидатури на призначення начальником Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області Черкаською обласною державною адміністрацією, Лисянською та Катеринопільською районними адміністраціями Черкаської області.

Однак, ОСОБА_1 від продовження трудових відносин з Звенигородською об`єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області на посаді заступника начальника - начальника Катеринопільського відділення Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області письмово відмовилася.

Отримавши погодження від Черкаської обласної, Звенигородської, Катеринопільської та Лисянської районних державних адміністрацій на звільнення ОСОБА_1 , Головне управління Державної фіскальної служби у Черкаській області звернулося до голови Державної фіскальної служби України, голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України Насірова P. M. з поданням від 10.03.2016 № 5230/23-00-04-111 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Згідно з наказом Міністерства доходів і зборів України від 21.03.2016 № 24-о звільнено ОСОБА_1 21.03.2016 з посади начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міністерства доходів та зборів України у Черкаській області у зв`язку з реорганізацією, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Однак, у зв`язку з перебуванням позивача на лікарняному (листок непрацездатності серії АГХ № 537034 від 25.03.2016) відповідно до оскаржуваного позивачем наказу Міністерства доходів і зборів України від 15.04.2016 № 30-о внесено зміни до наказу Міністерства доходів і зборів України від 21.03.2016 № 24-о, зокрема, ОСОБА_1 звільнена з посади начальника Звенигородської ОДПІ Головного управління Міністерства доходів та зборів України у Черкаській області у зв`язку з реорганізацією, п. 1 ст. 40 КЗпП України 15.04.2016.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що Державна фіскальна служба України діяла у межах та у спосіб, який передбачений чинним законодавством, та повністю дотримувалась порядку процедури яка передбачена законодавством, у зв`язку із чим, позов задоволенню не підлягає.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що Міністерством доходів та зборів України порушено процедуру попередження позивача про звільнення, у зв`язку з чим таке звільнення є неправомірним та незаконним.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 160 від 21.05.2014 «Про утворення Державної фіскальної служби» утворено Державну фіскальну службу України шляхом реорганізації Міністерства доходів і зборів України.

Також, постановою Кабінету Міністрів України № 311 від 06.08.2014 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» утворено Звенигородську ОДПІ Головного управління Державної фіскальної служби в Черкаської області шляхом реорганізації територіальних органів Міністерства доходів і зборів через їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно з ст. 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Відповідно до ст. 40 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, штатна чисельність Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області згідно штатного розпису на 2015 рік, як і Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області складала 67 осіб, однак, станом на час попередження позивача про наступне вивільнення на підставі затвердженого штатного розпису штат Звенигородської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області на 2016 рік складав 47 штатних одиниць.

Отже, з аналізу вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що можливість розірвання з працівником трудового договору з підстав, визначених п. 1 ст. 40 КЗпП України, обумовлена виключно настанням змін в організації виробництва і праці підприємства внаслідок, у тому числі, скорочення чисельності або штату його працівників.

Відповідно до положень частини першої статі 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняє свою діяльність, передаючи все своє майно, права та обов`язки іншим юридичним особам - правонаступникам внаслідок реорганізації (через злиття, приєднання, поділ, перетворення) або ліквідації.

Таким чином, при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи.

При цьому, до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу).

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 816/979/17, від 20.06.2018 у справі № П/811/3349/15.

Отже, у випадку ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, обов`язок щодо працевлаштування (пропозиції про працевлаштування згідно статті 49-2 КЗпП) працівників ліквідованої установи (організації) поширюється не лише на цю установу (організацію), а й на відповідну новостворену установу (організацію), оскільки, як зазначено Верховним Судом, роботодавцем у такому випадку є держава, а не окрема установа, що діє від імені держави.

Згідно ч. 5 ст. 22 Закону № 889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Отже, обов`язок роботодавця щодо працевлаштування працівника державної установи, що ліквідується із утворенням нової установи, що буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, може бути виконаний шляхом пропозиції працівникові роботи в утвореній установі та, у випадку згоди, переведення працівника в порядку ч. 5 ст. 22, п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону № 889-VIII.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було запропоновано продовжити трудові відносини з Звенигородською об`єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області на посаді заступника начальника - начальника Катеринопільського відділення, однак, 21.01.2016 від продовження трудових відносин з Звенигородською об`єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області позивач особисто письмово відмовилась.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що Звенигородською об`єднаною Державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області було повністю дотримано процедуру щодо вивільнення позивача з посади у зв`язку з ліквідацією, оскільки позивачу було запропоновано вакантну посаду на момент попередження, від якої позивач відмовилась.

Як вбачається з матеріалів справи, з 22.01.2016 по 05.02.2016 позивач перебувала у тимчасовій непрацездатності, у період з 06.02.2016 по 07.03.2016 перебувала у відпустці, у період з 20.03.2016 по 14.04.2016 - знову у тимчасовій непрацездатності.

Колегія суддів зазначає, що тимчасова непрацездатність та відпустка одного працівника, зокрема позивача, не звільняє від обов`язку роботодавця попереджувати про зміну в організації виробництва і праці інших працівників та пропонувати їм вакантні посади (за наявності), а нормами ст. 60 Закону України «Про державну службу» та ст. 12 Закону України «Про відпустки» не передбачене право роботодавця відкликати працівника з відпустки з метою пропонування вакантних посад, а позивач з моменту попередження ухилялась від вчинення дій для подальшого залишення на державній службі у вказаному органі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у період з 09.03.2016 по 18.03.2016 (дні перебування позивача на робочому місці після попередження), а також станом на 21.03.2016 та 15.04.2016 будь-які вакантні посади в Звенигородській об`єднаній Державній податковій інспекції Державної фіскальної служби у Черкаській області були відсутні, що підтверджується наявними в матеріалах справи листами та довідками, у зв`язку із чим Головне управління Державної фіскальної служби у Черкаській області здійснило усі передбачені законодавством заходи щодо працевлаштування позивача на посадах номенклатури голови Державної фіскальної служби України у територіальному органі Державної фіскальної служби Черкаської області, в якому вона працювала.

Доводи апелянта про те, що попередження про звільнення підписане не уповноваженою на це особою, а саме виконуючим обов`язки начальника Головного управління Державної фіскальної служби в Черкаській області, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки виконуючий обов`язки начальника Головного управління Державної фіскальної служби міг здійснювати дані дії, так як він є відповідною посадовою особою вищестоящого органу.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Міністерство доходів та зборів України, приймаючи наказ № 24-о від 21.03.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ № 30-о від 15.04.2016 «Про внесення змін до наказу Міністерства доходів і зборів України № 24-о від 21.03.2016», діяло у межах та у спосіб, який передбачений чинним законодавством, у зв`язку із чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.05.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Шурко О.І. Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 10.07.2019.