Справа № 826/14686/16
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

10 липня 2019 року

Київ

справа №826/14686/16

адміністративне провадження №К/9901/9376/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Шарапи В.М., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі -позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві (далі - Департамент ДАБІ у м. Києві, відповідач), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (далі - треті особи), у якому просило визнати протиправними та скасувати декларацію про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція приміщень житлового будинку (літ. «Ц») та приміщень господарських будівель літ. «Т», літ. «О», літ. «Н», літ. «П», літ. «С», літ. «Я», за адресою: АДРЕСА_1 », зареєстровану 03 грудня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві № КВ 23 та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція приміщень житлового будинку (літ. «Ц») та приміщень господарських будівель літ. «Т», літ. «О», літ. «Н», літ. «П», літ. «С», літ. «Я», за адресою: АДРЕСА_1 », зареєстровану Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві від 27 грудня 2013 року № КВ 02.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірна декларація про початок виконання будівельних робіт від 03 грудня 2013 року № КВ 23 та декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 27 грудня 2013 року № КВ 02 зареєстровані Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві на підставі недостовірних даних, зазначених в таких деклараціях ОСОБА_3 , що свідчить про наявність правових підстав для їх скасування.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2019 року, позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірні декларації не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому наявні правові підстави для їх скасування, так як є виявлення у деклараціях недостовірних даних, внесених замовником і це дає підстави кваліфікувати об`єкт будівництва як самочинне будівництво.

Не погоджуючись з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_4 звернулася з касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, у якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга подана 03 квітня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 відкрито касаційне провадження у справі № 826/14686/16, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.

Учасники справи письмових клопотань не заявляли.

У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що спір у справі № 826/14686/16 не є публічно-правовим та не підвідомчий судам адміністративної юрисдикції. На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки, що в основі цього спору є спір з третіми особами про право власності, що є підставо вважати, що спір має приватноправовий характер, тобто має розглядатися судами цивільної юрисдикції.

Відповідно до частини шостої статті 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Колегія суддів також враховує правову позицію, що міститься, зокрема, в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 207/898/17, від 23 січня 2019 року у справі № 818/560/16, зі змісту яких вбачається, що справа передається на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли скаржник одночасно просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Враховуючи, що учасник справи оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, просить закрити провадження у справі з цих підстав, то за правилами частини шостої статті 346 КАС України є підстава для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010 прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України головним обов`язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини, за свою діяльність держава відповідає перед людиною. Забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. В Україні систему судів утворено згідно з положеннями Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom»), заява № 4451/70, § 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria»), заява № 36760/06, § 230).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у пунктах 23, 24 та тексті свого рішення у справа "Сокуренко і Стригун проти України" (№ 29458/04 та № 29465/04) відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві керується законом, що приймається парламентом"; фраза "встановленим законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність; термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів; вимога стосовно того, що суд має бути "встановленим законом" є однією з декількох вимог Конвенції та протоколів до неї і встановлює, що дії національних органів мають базуватись на внутрішньому праві; вся організаційна система судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції (Coeme and others v. Belgium № 32492/96).

Крім того, Європейський суд з прав людини у Рішенні у справі "Доббертен проти Франції" зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держави-учасниці організувати їхню судову систему в такий спосіб, щоб їхні суди і трибунали виконували кожну зі своїх функцій (пункт 44), притаманну відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Керуючись статтями 341, 345, 346, 347, 359 КАС України,

У Х В А Л И В:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

В.М. Шарапа