Справа № 200/3990/19-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 року справа №200/3990/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді доповідача Ястребової Л.В., суддів Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 р. у справі № 200/3990/19-а (головуючий І інстанції Логойда Т.В., повний текст складено 08.05.2019р. в м. Слов`янськ Донецька область) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради (надалі - відповідач), в якому просила: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті їй допомоги одинокій матері на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до її заяв від 30 вересня 2016 року та від 18 травня 2018 року; визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті допомоги малозабезпеченим сім`ям відповідно до її заяви від 30 вересня 2016 року; зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату позивачу допомоги одинокій матері на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням заборгованості, яка виникла з 30 вересня 2016 року; зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату ОСОБА_1 допомоги малозабезпеченим сім`ям з урахуванням заборгованості, яка виникла з 30 вересня 2016 року (а.с. 3-10).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка має малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і за місцем фактичного проживання перебуває на обліку у відповідача як отримувач допомоги на дітей одиноким матерям та допомоги малозабезпеченим сім`ям. Відповідач відмовляв у виплаті та припиняв виплату їй допомоги у зв`язку з незнаходження за місцем проживання на час перевірки. Такі дії відповідача вважає протиправними, оскільки у зв`язку з відсутністю коштів проживає у м. Макіївці Донецької обл. та не має змоги постійно їздити до м. Маріуполя Донецької обл., де зареєстрована як внутрішньо переміщена особа, і де знаходиться відповідач, через загрозу життю та здоров`ю її та її малолітньої дитини, яку вона не може залишити самостійно. Крім того, відповідачем не враховано, що допомога одинокій матері та малозабезпеченій сім`ї за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а позбавлення дитини відповідної допомоги, відповідач фактично порушив інтереси дитини, що є неприпустимим.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 р. у справі № 200/3990/19-а адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління праці та соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради від 12 грудня 2016 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги малозабезпеченим сім`ям; визнано протиправним та скасовано рішення Управління праці та соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради від 12 грудня 2016 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 допомоги на дітей одиноким матерям. Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 допомогу малозабезпеченим сім`ям на підставі її заяви від 30 вересня 2016 року і допомогу на дітей одиноким матерям на підставі її заяви від 30 вересня 2016 року та від 18 травня 2018 року.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 29.11.2016 та 01.12.2016 соціальним інспектором управління було здійснено вихід за місцем мешкання ОСОБА_1 для підтвердження фактичного місця проживання та залишені повідомлення щодо необхідності терміново звернутись до управління з метою проходження фізичної ідентифікації. В зв`язку з тим, що позивач не звернулась до управління з метою проходження фізичної ідентифікації, скласти акт обстеження матеріально-побутових умов проживання не виявилось можливим. Зазначає, що при кожному зверненні за призначенням допомоги заявник повинен надати повний перелік документів, визначений постановою КМУ з метою отримання державної допомоги, який є вичерпним. Згідно відповіді ЦСССДМ Лівобережного району Маріупольської міської ради спеціалісти центру не змогли підтвердити факт проживання дитини з матір`ю та надати відповідні висновки, які є одними з найголовніших документів для призначення допомоги на дітей одиноким матерям та передбачені чинними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини. В призначені допомоги на дітей одиноким матерям було відмовлено в зв`язку з ненаданням впродовж місяця повного пакету документів, зокрема довідки про реєстрацію проживання дитини з матір`ю або підтвердження наданого центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Крім того, виходячи з позовної заяви позивач наразі проживає на тимчасово окупованій території України, на території міста Маріуполь не проживає, тобто з даного твердження вбачається, що внутрішньо переміщеною особою не дотримано всіх обов`язків передбачених чинним законодавством України.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, яка має малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Місце проживання позивача було зареєстровано на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (м. Макіївка Донецької обл.) (а.с. 18).

Після отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29 вересня 2016 року № фактичне місце проживання/перебування зареєстровано на підконтрольній українській владі території ( АДРЕСА_1 . АДРЕСА_2 ) (а.с. 20).

Позивач, починаючи з 30 вересня 2016 року неодноразово зверталася до Управління праці та соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, а після правонаступництва - до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради щодо призначення, зокрема допомоги на дітей одиноким матерям та допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Так, за результатом розгляду заяви позивача від 30 вересня 2016 року Управлінням праці та соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради прийнято рішення від 12 грудня 2016 року, якими відмовлено в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям і допомоги малозабезпеченим сім`ям на підставі рішення районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08 грудня 2016 року № 25 (у зв`язку з відсутністю заявника - внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати) (а.с. 63-64).

За результатом розгляду заяви позивача від 18 травня 2018 року

Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради прийняті рішення:

- від 23 червня 2018 року про призначення позивачу допомоги малозабезпеченим сім`ям з 01 травня 2018 року по 30 червня 2018 року, з 01 липня 2018 року по 31 жовтня 2018 року (а.с. 135);

- від 23 червня 2018 року, яким відмовлено у призначенні допомоги на дітей одиноким матерям у зв`язку з тим, що протягом місяця не надана довідка про реєстрацію місця проживання дитини та матері та факт проживання дитини з матір`ю не підтверджено центром соціальних служб сім`ї, дітей та молоді (а.с. 136).

На звернення щодо підстав невиплати допомоги на дітей одиноким матерям та допомоги малозабезпеченим сім`ям Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради надана відповідь від 25 лютого 2019 року № 56.13-5009-56.1, в якій описано історію звернень позивача до відповідача починаючи з 30 вересня 2016 року щодо призначення, зокрема, допомоги на дітей одиноким матерям та допомоги малозабезпеченим сім`ям, та прийняття рішень з цього питання, а також зазначено, що підстави для поновлення виплати позивачу таких видів допомоги відсутні (а.с. 11).

У вказаній відповіді також зазначено, що більше (крім поданих заяв) позивач до відповідача щодо продовження виплати допомоги на дітей одиноким матерям не зверталася. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» (далі - Закон №1768-III), соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям - це щомісячна допомога, яка надається малозабезпеченим сім`ям у грошовій формі в розмірі, який залежить від величини середньомісячного сукупного доходу сім`ї.

Малозабезпечена сім`я - сім`я, яка з поважних або незалежних від неї причин має середньомісячний сукупний доход нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї.

Згідно із ст. 4 Закону №1768-III заява про надання державної соціальної допомоги подається уповноваженим представником сім`ї до місцевої державної адміністрації або до виконавчого комітету сільської, селищної ради. Виконавчий комітет сільської, селищної ради передає заяву про надання державної соціальної допомоги до місцевої державної адміністрації.

У заяві дається згода сім`ї на збір інформації про неї, про її власність, доходи та майно, що необхідна для мети цього Закону. Місцеві державні адміністрації для мети цього Закону мають право користуватися всіма офіційними джерелами інформації, в тому числі й інформацією органів доходів і зборів.

Державна соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи.

Рішення про призначення державної соціальної допомоги чи про відмову в її наданні приймається місцевою державною адміністрацією протягом десяти календарних днів і наступного після його прийняття дня надсилається уповноваженому представнику малозабезпеченої сім`ї.

Рішення про відмову в наданні державної соціальної допомоги має бути вмотивованим і містити роз`яснення порядку його оскарження.

Порядок призначення та виплати державної соціальної допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог вищезгаданої норми Закону № 1768-III Кабінет Міністрів України постановою від 24 лютого 2003 року № 250 затвердив Порядок, який визначає умови призначення і виплати малозабезпеченим сім`ям державної соціальної допомоги, передбаченої Законом № 1768-III (далі - Порядок №250).

Пунктом 2 Порядку № 250 визначено, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям призначається і виплачується у грошовій формі малозабезпеченим сім`ям, які постійно проживають на території України, мають середньомісячний сукупний дохід, нижчий від прожиткового мінімуму для сім`ї.

За правилами пункту 6 Порядку № 250 для призначення соціальної допомоги уповноважений представник сім`ї подає органу праці та соціального захисту населення, зокрема, декларацію про доходи та майно.

Відповідно до п. 8 Порядку соціальна допомога призначається з місяця звернення, якщо протягом місяця подано всі необхідні документи. У разі коли до заяви не додані всі необхідні документи, орган соціального захисту населення повідомляє уповноваженого представника сім`ї, які документи повинні бути подані додатково.

Орган соціального захисту населення видає уповноваженому представнику сім`ї повідомлення про прийняття заяви та документів із зазначенням дати прийняття.

Згідно з п. 9 Порядку рішення про призначення соціальної допомоги або про відмову в її наданні приймається органом соціального захисту населення протягом десяти календарних днів.

У разі прийняття рішення про відмову в наданні соціальної допомоги орган соціального захисту населення письмово повідомляє про це уповноваженого представника сім`ї із зазначенням підстав відмови та порядку оскарження рішення.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» державна соціальна допомога призначається на шість місяців.

Статтею 7 Закону №1768-III визначені умови, за яких державна соціальна допомога не призначається, зменшується її розмір або припиняється виплата, коли:

- працездатні члени малозабезпеченої сім`ї не працюють, не служать, не вчаться за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації протягом трьох місяців, що передують місяцю звернення за призначенням державної соціальної допомоги (крім осіб, які в установленому порядку визнані безробітними та за інформацією центрів зайнятості не порушують законодавство про зайнятість щодо сприяння своєму працевлаштуванню; осіб, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку або за дітьми, які потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більше ніж до досягнення ними шестирічного віку; осіб, які доглядають за інвалідами I групи або дітьми-інвалідами віком до 18 років, за інвалідами II групи внаслідок психічного розладу, а також за особами, які досягли 80-річного віку; фізичних осіб, які надають соціальні послуги);

- з`ясовано, що малозабезпечена сім`я має додаткові джерела для існування, а також хто-небудь із її складу протягом 12 місяців перед зверненням за наданням державної соціальної допомоги здійснив покупку або оплатив послуги на суму, яка на час звернення перевищує 10-кратну величину прожиткового мінімуму для сім`ї;

- у власності чи володінні малозабезпеченої сім`ї є друга квартира (будинок) за умови, що загальна площа житла перевищує 21 квадратний метр на одного члена сім`ї та додатково 10,5 квадратного метра на сім`ю, чи більше одного автомобіля, транспортного засобу (механізму).

За наявності обставин, передбачених у частині першій цієї статті, державна соціальна допомога може бути призначена місцевою державною адміністрацією на підставі рішень районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій та виконавчих комітетів міських і районних у містах (у разі їх створення) рад у разі, якщо:

у складі сім`ї є інвалід;

у малозабезпеченій багатодітній сім`ї виховуються троє або більше дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації, але не довше ніж до досягнення ними 23 років);

неможливість отримання будь-яких джерел для існування пов`язана з тривалою хворобою одного та/або кількох членів сім`ї. Рішення про призначення державної соціальної допомоги у таких випадках приймається на підставі обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, яка звернулася за призначенням такої допомоги.

Статтею 7 Закону також визначено, що якщо сім`єю навмисно подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на державну соціальну допомогу та на визначення її розміру, виплата призначеної державної соціальної допомоги припиняється з місяця, в якому виявлено порушення. На наступний строк державна соціальна допомога може бути призначена не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення.

Аналогічні положення містяться в п. 10 та 12 Порядку №250.

Пунктом 25 Порядку також визначені випадки, коли виплата такої допомоги припиняється.

Рішенням від 12 грудня 2016 року позивачу відмовлено в призначенні допомоги малозабезпеченим сім`ям з підстав, що не передбачені спеціальним законодавством, яке регулює спірні правовідносини, чим порушені права позивача.

При цьому посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, є неприйнятними, оскільки вказаний нормативно-правовий акт погіршує становище позивача, визначене відповідним Законом та прийнятим на його виконання нормативно-правовим актом, які є спеціальними в спірних правовідносинах.

Щодо доводу апелянта з приводу призначення та виплати допомоги на дітей одиноким матерям суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (далі - Закон №2811-ХІІ) визначено, що громадяни України, в сім`ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Частиною 2 ст. 1 Закону визначено, що порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На виконання цього Закону постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року затверджений Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми (далі Порядок № 1751).

Відповідно до ст. 3 вказаного Закону одним з видів державної допомоги сім`ям з дітьми є, зокрема, допомога на дітей одиноким матерям.

Відповідно до ст. 18-3 Закону допомога на дітей одиноким матерям, одиноким усиновлювачам, матері (батьку) у разі смерті одного з батьків, які мають дітей віком до 18 років (якщо діти навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних, а також вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років), надається у розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців.

Допомога на дітей одиноким матерям, одиноким усиновлювачам, матері (батьку) у разі смерті одного з батьків призначається на кожну дитину.

Статтею 18-4 Закону №2811-ХІІ визначені умови, за яких виплата допомоги на дітей одиноким матерям припиняється у разі:

- позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

- позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду;

- скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним;

реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку;

- надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом;

- смерті дитини;

- смерті отримувача допомоги.

Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі:

- тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання;

- відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;

- тимчасового працевлаштування дитини.

Аналогічні вимоги містяться в п. 36 Порядку № 1751.

У разі припинення дії обставин, передбачених частиною другою цієї статті, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин.

Припинення або призупинення виплати допомоги здійснюється на підставі відомостей про обставини, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, з місяця, що настає за місяцем, в якому було виявлено зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

Пунктом 35 Порядку № 1751 визначено, що для призначення допомоги на дітей одиноким матерям до органу соціального захисту населення подаються такі документи:

1) заява про призначення допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики;

2) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) рад, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документ про народження, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку;

3) копія свідоцтва про народження дитини;

4) довідка про реєстрацію місця проживання матері та дитини. У разі неможливості одержати таку довідку допомога призначається на підставі висновку про початкову оцінку потреб дитини та сім`ї, наданого центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, із зазначенням факту проживання дитини з матір`ю. Якщо дитина навчається за межами населеного пункту, в якому проживає мати, і не перебуває на повному державному утриманні, подається довідка про реєстрацію місця проживання матері та довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування (навчання) дитини.

Відповідно до п. 36 Порядку допомога на дітей одиноким матерям призначається з місяця, в якому було подано заяву з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця по місяць досягнення дитиною 18-річного віку (якщо діти навчаються за денною формою у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної) та вищої освіти, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років) включно.

Відповідно до п.п. 35,36 Порядку № 1751 при кожному зверненні за призначенням допомоги заявник повинен надати повний перелік документів, визначений вказаною постановою з метою отримання державної допомоги, який є вичерпним.

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі коли до заяви не додані всі необхідні документи, орган соціального захисту населення повідомляє заявника, які документи мають бути подані додатково. Якщо вони будуть подані не пізніше ніж протягом одного місяця з дня одержання зазначеного повідомлення.

Згідно відповіді ЦСССДМ Лівобережного району Маріупольської міської ради від 31.05.2018 №43.3/14713 спеціалісти центру не змогли підтвердити факт проживання дитини з матір`ю та надати відповідні висновки передбачені законодавством, які є одними з найголовніших документів для призначення допомоги на дітей одиноким матерям та передбачені чинними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини.

На підставі зазначеного, в призначені допомоги на дітей одиноким матерям позивачу було відмовлено в зв`язку з ненаданням впродовж місяця повного пакету документів, зокрема довідки про реєстрацію проживання дитини з матір`ю або підтвердження наданого центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Матеріали справи свідчать, що при зверненні з заявою про призначення допомоги на дітей одиноким матерям 18.05.2018 року позивачем не надана довідка з місця реєстрації матері та дитини, про що зазначено у заяві та надано строк для подання необхідних документів (а.с. 87).

З метою захисту прав дитини, а також уникнення нецільового використання державних коштів, Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради 21.05.2018 звернувся до Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Лівобережного району Маріупольської міської ради терміново надати до управління акт обстеження сім`ї за місцем проживання родини (а.с. 92).

На запит Департаменту, Лівобережним районним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради надано висновок про не підтвердження факту проживання ОСОБА_1 з дитиною за адресою АДРЕСА_2 , за адресою було здійснено три виходи (а.с.94).

Проте, із Акту № 15/807 від 25.05.2018 вбачається, що 30.05.2018 позивач з`явилась до ДСЗН згідно з повідомленням разом з сином у термін передбачений діючим законодавством (а.с. 93). Крім того, відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29 вересня 2016 року № , ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживають: АДРЕСА_2 . Довідка ВПО не скасована та є чинною.

Суд першої інстанції зауважив, що статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Права дитини на забезпечення державою належного її утримання також гарантуються ст. 52 Конституції України, а тому в даному випадку позовні вимоги є формою реалізації конституційного права громадянина на соціальний захист.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на отримання допомоги одиноким матерям засновані на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВРУ N 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Допомога на дітей одиноким матерям за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Суд не приймає до уваги доводи апелянта про те, що у зв`язку з відсутністю заявника - внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування позбавляє її права на отримання вказаної соціальної допомоги.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач та її малолітній син, є громадянами України, мають такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги на дітей одиноким матерям, за ознакою місця проживання (перебування).

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Суд зазначає, що статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Вказаний Закон, відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 4 зазначеного Закону визначається, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік такої особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки внутрішньо переміщена особа має звернутися до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення за місцем фактичного проживання із заявою про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як встановлено судом, підтверджене матеріалами справи та не заперечується відповідачем, позивач та її малолітня дитини у встановленому чинним законодавством порядку взяті на облік як внутрішньо переміщені особи (довідка від 29.09.2016р. №).

Згідно з пунктом 54 Порядку № 1751 у разі зміни місця проживання одержувача державної допомоги сім`ям з дітьми виплата її продовжується органом соціального захисту населення за новим місцем проживання або відбування покарання з місяця звернення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і не може обмежуватися в залежності від місця проживання. Крім того, нормами чинного законодавства не передбачена така умова у призначенні виплати допомоги одинокій матері та допомоги малозабезпеченій сім`ї як відсутність за зареєстрованим місцем проживання.

За таких обставин, суд не приймає до уваги доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі щодо не підтвердження фактичного місця проживання, оскільки вони суперечать чинному законодавству та порушують права позивача.

Суд зазначає, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Керуючись принципом верховенства права, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення на сході України бойових дій, виходячи із завдань адміністративного судочинства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 р. у справі № 200/3990/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 09 липня 209 року

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту її складення в повному обсязі в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Л.В. Ястребова

Судді:. Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць