Справа № 440/1327/19
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/1327/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

судді Супруна Є.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Лисака С.В.,

представника відповідача за довіреністю Сулими А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/1327/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Полтавській області про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

12 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі - ГУ ДФС у Полтавській області, відповідач), в якому просить скасувати вимогу відповідача від 28.11.2018 №Ф-8417-51/3232 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у розмірі 15 819,54 грн.

Мотивуючи свої вимоги, позивач вказує, що власну підприємницьку діяльність припинила ще 05.03.2013, тобто з дня набрання законної сили постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2013 у справі №816/345/13-а за позовом Кременчуцької ОДПІ до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про припинення підприємницької діяльності. У зв`язку з цим спірну вимогу вважає такою, що суперечить вимогам Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", оскільки дія даного Закону в частині обов`язку зі сплати єдиного внеску на неї не поширюється.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

У судове засідання позивач не прибула. Натомість надіслала заяву, в якій просила суд здійснити розгляд справи без її участі. На додаток надіслала суду виписку за безкоштовним запитом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якій відображено відомості про факт державної реєстрації припинення її підприємницької діяльності з 24.06.2019.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні. У відзиві на позов від 23.05.2019 відповідач обстоює позицію, відповідно до якої рішення щодо донарахування ЄСВ є правомірним, оскільки заборгованість утворилася у зв`язку з несплатою внеску за період з 2017 року по ІІІ квартал 2018 року особою-підприємцем, яка не отримала дохід (прибуток), у розмірі мінімального страхового внеску (а.с. 35-36).

У відповіді на відзив позивач з аргументами відповідача не погоджується лише з тієї підстави, що підприємницьку діяльність нею було припинено з 05.03.2013, тобто з моменту набрання законної сили відповідним судовим рішенням про припинення її підприємницької діяльності. У зв`язку з цим позивач вважає, що з цього моменту у неї припинився й обов`язок зі сплати ЄСВ. Той факт, що відповідач продовжує здійснювати облік позивача як особу, яка зобов`язана сплачувати ЄСВ, не створює відповідного обов`язку позивача (а.с. 51-52).

03.06.2019 відповідач надав суду заперечення на відповідь на відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову з мотивів аналогічних тим, що викладені у відзиві на позов (а.с. 56).

11.06.2019 позивач надіслала додаткові пояснення, в яких повідомляє, що твердження відповідача про те, що позивач після отримання рішення суду про припинення її підприємницької діяльності мала би самостійно звернутися до державного реєстратора, не узгоджується з приписами Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» в редакції чинній на момент винесення судового рішення, оскільки відповідно до положень вказаного Закону, саме суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Саме через це позивач не могла звернутися із заявою до державного реєстратора про внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення (а.с. 65).

Суд розглядає дану справу за правилами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку спрощеного позовного провадження, в межах строку, встановленого статтею 258 цього ж Кодексу.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у статусі фізичної особи-підприємця 04.04.2007 була зареєстрована виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області (запис №2 585 000 0000 010036). Основним видом діяльності підприємець обрала 72.40.0 Діяльність, пов`язана з банками даних (а.с. 37).

Приймаючи до уваги сам лише факт наявності у позивача зареєстрованого статусу підприємця, податковий орган з посиланням на положення ст.ст. 4, 6, 7, 9, 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а також дані, відображені в інтегрованій картці платника, в автоматичному режимі здійснив нарахування по єдиному внеску за 2017-2018 роки на загальну суму 15 819,54 грн, а саме:

- по строку сплати 19.04.2018 у сумі 2 457,18 грн за І квартал 2018 року;

- по строку сплати 02.05.2018 у сумі 8 448,00 грн за 2017 рік;

- по строку сплати 19.07.2018 у сумі 2 457,18 грн за ІІ квартал 2018 року;

- по строку сплати 19.10.2018 у сумі 2 457,18 грн за ІІІ квартал 2018 року.

Керуючись статтею 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надіслав на адресу ФОП Кондратюк Н.В. вимогу від 28.11.2018 №Ф-8417-51/3232 про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ на суму 15 819,54 грн, яка була вручена їй 01.04.2019 (а.с. 39).

Не погодившись із правомірністю вказаної вимоги, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку врегульовані Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (надалі - Закон № 2464-VI).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є також фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Водночас, особливості сплати ЄСВ в залежності від категорії його платників визначено статтею 4 Закону № 2464-VI.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Тож, враховуючи лише ту обставину, що ОСОБА_1 має статус підприємця, відповідач в автоматичному режимі здійснив нарахування їй ЄСВ у розмірі мінімального страхового внеску за весь період з моменту набрання чинності змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII до ст. 7 Закону №2464-VI.

В той же час позивач доводить неправомірність такого нарахування посилаючись на висновки, зроблені судом у справі №816/345/13-а за адміністративним позовом Кременчуцької ОДПІ до ФОП ОСОБА_1 про припинення підприємницької діяльності.

Так, суд у вказаній справі, виходячи з тієї обставини, що ФОП ОСОБА_1 не подавала звітності до податкових органів більше року, дійшов висновку про обґрунтованість вимог Кременчуцької ОДПІ щодо припинення її підприємницької діяльності, у зв`язку з чим позов задовольнив та припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . При цьому суд постановив, що копію постанови слід направити державному реєстратору за місцем державної реєстрації відповідача для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 (а.с. 11).

Вказане рішення суду набрало законної сили 05.03.2013.

Незважаючи на наявність приписів суду зобов`язального характеру щодо необхідності направлення судового рішення до державного реєстратора, копію постанови суду до державного реєстратора направлено так і не було. Відповідно й записи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відносно ФОП ОСОБА_1 щодо припинення її підприємницької діяльності за рішенням суду не вносились.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на ту обставину, що правове регулювання питання припинення підприємницької діяльності на момент винесення відповідного судового рішення здійснювалося за правилами статті 49 Закону України від 15.05.2003 №755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (надалі Закон №755-IV) в редакції чинній на момент винесення судом рішення щодо припинення підприємницької діяльності.

Так, згідно з приписами частини першої вищевказаної норми Закону №755-IV суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій.

Відповідно ж до частини 3 статті 49 Закону №755-IV державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України та фізичну особу - підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

Проте, як вже встановлено судом, всупереч вимогам Закону №755-IV постанова суду у справі про припинення підприємницької діяльності до державного реєстратора не направлялася, що мало своїм наслідком збереження за ОСОБА_1 статусу підприємця відповідно до облікових записів державного реєстру та записів податкового органу незважаючи на наявність такого, що набрало законної сили судового рішення.

Саме це в подальшому призвело до порушення прав особи з боку податкового органу шляхом нарахування їй ЄСВ, тобто внаслідок обставин, що ніяк не залежали від її волі, через бездіяльність суду, який мав повідомити про прийняте ним рішення державного реєстратора у спосіб, що визначений законом, але цього не зробив, судового рішення не надіслав.

Подібні ситуації чинним законодавством України не врегульовані.

Відповідно до частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, сталою практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності, як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.1999 в справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що право на справедливий розгляд в суді, ґарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву (пункт 61).

В контексті обставин даної адміністративної справи принцип правової певності знаходить своє відображення в наявності рішення у формі постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 14.02.2013, яке набрало законної сили 05.03.2013, у зв`язку з чим ОСОБА_1 мала законні підстави сподіватися, що її підприємницька діяльність буде припинена з ініціативи або податкового органу, який виступав позивачем у справі №816/345/13-а, або ж з ініціативи суду, який в силу вимог закону зобов`язався направити рішення суду державному реєстратору для внесення відповідного запису до державного реєстру.

Однак, невиправдана бездіяльність державних органів призвела до порушення прав особи внаслідок покладення на неї фінансового тягаря зі сплати ЄСВ через саму лише наявність у неї статусу підприємця, який всупереч її законним очікуванням, виявився не припиненим, внаслідок чого вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) ставить під сумнів висновки сформульовані судом у справі №816/345/13-а, де судове рішення, яке набрало законної сили, набуло статусу остаточного.

Тож з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалася з питань застосування принципу правової певності, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини, як джерела права в Україні, зважаючи на те, що твердження позивача про припинення нею підприємницької діяльності з 05.03.2013 відповідач не спростував ніяким чином, суд робить висновок щодо протиправності вимог податкового органу з приводу необхідності сплати ОСОБА_1 єдиного соціального внеску.

Відтак, обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд вважає, що позовна вимога про скасування вимоги ГУ ДФС у Полтавській області від 28.11.2018 №Ф-8417-51/3232 про сплату боргу (недоїмки) підлягає задоволенню, а сама вимога скасуванню, як протиправна.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справ.

Тож сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36014, ) про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 28.11.2018 №Ф-8417-51/3232 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску у розмірі 15 819,54 грн.

Стягнути за користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області (вул. Європейська, 4, м. Полтава, 36014, ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням положень п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складений 08.07.2019.

Суддя Є.Б. Супрун