Справа № 1340/6182/18
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6046/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Кухтея Р.В.

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду, постановлену суддею Мричко Н.І., 09:30:33 год, м. Львів, дата складання повного тексту судового рішення 2 травня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 про стягнення заборгованості по витратах на відрядження,-

В С Т А Н О В И В:

26.12.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до командира військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 , в якому просить стягнути з військової частини польова пошта НОМЕР_2 АДРЕСА_1 на його користь 5509,33 грн. заборгованості по витратах на відрядження.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом позову ОСОБА_1 є стягнення невиплачених витрат на відрядження, які не входять до фонду оплати праці, тому, в такому випадку, положення статті 233 КЗпП України, не застосовуються. Вказаний позов пов`язаний із стягненням коштів, невиплачених під час проходження військової служби. Таким чином, спір між сторонами пов`язаний з відносинами публічної служби. Отже, при вирішення такого спору підлягають застосуванню процесуальні строки, передбачені частиною 5 статті 122 КАС України. ОСОБА_1 після повернення з відряджень подавав звіти на використання коштів, виданих на відрядження або під звіт. Відтак, якщо позивач вважав порушеним своє право, в частині неотримання витрат на відрядження, то такий повинен був звернутися до суду з вимогою про стягнення невиплачених сум в строк, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України, а саме в місячний строк з наступного дня подачі звітів про використання коштів, виданих на відрядження.

Суд першої інстанції звертає увагу, що отримуючи щомісячне грошове забезпечення, після повернення з відряджень, позивач був обізнаний з його розміром. Доказів того, що позивач не був обізнаний про невиплату вказаних витрат на відрядження, суду не подано. Разом з тим, до суду з позовом про стягнення витрат на відрядження, за періоди: з 19.06.2016 по 13.09.2016, з 13.03.2017 по 15.03.2017 та з 27.04.2017 по 02.05.2017, позивач звернувся лише 26.12.2018, тобто з пропуском встановленого законом строку для звернення до суду. Однак, із заявою про поновлення строку звернення до суду позивач не звернувся. Отже, ОСОБА_1 звертаючись до суду з вказаним позовом пропустив процесуальний строк звернення до суду, що є наслідком залишення такого без розгляду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, вважаючи її необґрунтованою, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. У апеляційній скарзі апелянт просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що норми Кодексу законів про працю України поширюються на діяльність військовослужбовців. Згідно статті 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Апелянт вважає, що ним процесуальні строки не пропущені, а відповідно до ст.233 КЗпП України позов про стягнення не обмежений в часі, тому суд у своїй ухвалі прийшов до помилкових висновків.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем подано позов з пропущенням строку звернення до адміністративного суду, із заявою про поновлення строку звернення до суду не звернувся.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, відповідають нормам процесуального права та фактичним обставинам справи.

Згідно позовної заяви позивач просить стягнути з військової частини польова пошта НОМЕР_2 АДРЕСА_1 на його користь 5509,33 грн. заборгованості по витратах на відрядження.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 протягом 2016-2017 років проходив військову службу у Збройних Силах України, на посаді начальника інженерної служби у військовій частині НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 . Протягом вказаного періоду позивач на підставі наказів командира військової частини НОМЕР_2 , відряджався у відрядження, в межах України, а саме:

згідно з наказом № 152 від 18.06.2016 Позивач відряджався у військову частину НОМЕР_3 АДРЕСА_2 на 30 діб, у період з 19.06.2016 по 18.07.2016, для забезпечення проведення навчань у складі екіпажів 0,5 комплекту парку ПМП. Згідно з наказом № 177 від 19.07.2016 продовжено термін відрядження до 17.08.2016. Згідно з наказом № 210 від 18.08.2016 продовжено термін відрядження до 12.09.2016. Згідно з наказом № 234 від 13.09.2016, продовжено термін відрядження до 17.09.2016. На підставі наказу №152 від 18.06.2016 видане посвідчення про відрядження ОСОБА_1 № 622 від 18.06.2016;.

згідно з наказом № 62 від 13.03.2017 позивач відряджався до Головного управління оперативного забезпечення військова частина НОМЕР_4 м. Київ, на 3 доби, у період з 13.03.2017 по 15.03.2017. На підставі наказу №62 від 13.03.2017 видане посвідчення про відрядження ОСОБА_1 № 230 від 13.03.2017;

згідно з наказом № 106 від 27.04.2017 Позивач відряджався до військової частини НОМЕР_5 (703 інженерний полк) с. Покровське Донецької області, у період з 27.04.2017 по 02.05.2017. На підставі наказу №106 від 27.04.2017 видане посвідчення про відрядження ОСОБА_1 № 375 від 27.04.2017.

Після повернення з вказаних відряджень ОСОБА_1 з метою відшкодування витрат на відрядження, подавав звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт.

Відповідно до частин першої, другої статті 121 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Згідно частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до норм КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Крім того, згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 вказаного Закону входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або, які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно з підпунктом 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що витрати на відрядження не входять до структури заробітної плати.

Враховуючи те, що предметом позову ОСОБА_1 є стягнення невиплачених витрат на відрядження, які не входять до фонду оплати праці, тому, в такому випадку, положення статті 233 КЗпП України, не застосовуються.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.06.2019 у справі № 822/764/17.

В силу ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи вказаним Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина 3 статті 122 КАС України).

Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 пов`язаний із стягненням коштів, невиплачених під час проходження військової служби, відтак спір між сторонами пов`язаний з відносинами публічної служби. Отже, при вирішення такого спору підлягають застосуванню процесуальні строки, передбачені частиною 5 статті 122 КАС України.

Встановлено, що ОСОБА_1 , після повернення з відряджень подавав звіти на використання коштів, виданих на відрядження або під звіт:

16.09.2016 ОСОБА_1 подав звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт на підставі посвідчення про відрядження № 622 від 18.06.2016. Отже, початком перебігу строку звернення до суду з вимогою про стягнення невиплачених витрат за таке відрядження є наступний день після подання звіту, а саме 17.09.2016, а закінчення такого строку 17.10.2016;

16.03.2017 ОСОБА_1 подав звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт на підставі посвідчення про відрядження № 230 від 13.03.2017. Отже, початком перебігу строку звернення до суду з вимогою про стягнення невиплачених витрат за таке відрядження є наступний день після подання звіту, а саме 17.03.2017, а закінчення такого строку є 17.04.2017;

19.10.2017 ОСОБА_1 подав звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт № 420 на підставі посвідчення про відрядження № 375 від 27.04.2017. Отже, початком перебігу строку звернення до суду з вимогою про стягнення невиплачених витрат за таке відрядження є наступний день подання звіту, а саме 20.10.2017, а закінчення такого строку є 20.10.2017.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що отримуючи щомісячне грошове забезпечення, після повернення з відряджень, позивач був обізнаний з його розміром. Доказів того, що позивач не був обізнаний про невиплату вказаних витрат на відрядження, в матеріалах справи немає.

Таким чином, якщо позивач вважав порушеним своє право, в частині неотримання витрат на відрядження, то такий повинен був звернутися до суду з вимогою про стягнення невиплачених сум в строк, передбачений частиною 5 статті 122 КАС України, а саме в місячний строк з наступного дня подачі звітів про використання коштів, виданих на відрядження.

Однак, до суду з позовом про стягнення витрат на відрядження, за періоди: з 19.06.2016 по 13.09.2016, з 13.03.2017 по 15.03.2017 та з 27.04.2017 по 02.05.2017, позивач звернувся лише 26.12.2018, що підтверджується штемпелем вхідної кореспонденції суду. Із заявою про поновлення строку звернення до суду позивач не звернувся.

Згідно вимог частини 3 статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до пунку 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з цим позовом, при цьому, із заявою про поновлення строку звернення до суду, із наведенням поважних причин пропуску такого строку та наданням їх документального підтвердження, не звернувся, у зв`язку з чим відповідно до ст. 123 КАС України адміністративний позов правомірно залишено без розгляду.

Відтак доводи апелянта на правомірність прийнятої ухвали постанови не впливають та висновків суду не спростовують

За таких обставин суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням норм процесуального права, в зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду без змін.

Згідно ст.316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №1340/6182/18 за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 про стягнення заборгованості по витратах на відрядження без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення складено 10.07.2019.