Справа № 826/4998/18
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4998/18 Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Мєзєнцева Є.І.,

за участю секретаря: Чуб Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2019 (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 04-18 від 02.02.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні причини, а також через систематичне порушення прав людина в країні походження позивач не може повернутись до Російської Федерації. Однак на обґрунтоване звернення до відповідача їй було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що на підставі повного і всебічного вивчення всіх документів та обставин, наявних у матеріалах справи, відповідно до приписів ст. 12 Державною міграційною службою було правомірно і обґрунтовано прийнято рішення № 04-18 від 02.02.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Російської Федерації ОСОБА_1

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2019 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивачем подано апеляційну скаргу, в якій вона просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, апелянт вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак підлягає скасуванню.

У судовому засіданні - 27.06.2019 були присутніми всі учасники процесу, а також був залучений перекладач.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - м. Оха Сахалінської області, є громадянкою Російської Федерації.

До України позивач прибула 27.02.2015 легально, залізничним транспортом через пункт пропуску «Горностаївка».

08.02.2017 позивач звернулась до УДМС в Київській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, основними мотивами виїзду із РФ заявниця вказала політичні та релігійні причини, оскільки змінила віру з християнства в мусульманство у 2010 році. З квітня по серпень 2013 року вона була активною користувачкою соціальної мережі «Вконтакті», де була адміністратором групи підтримки в`язнів РФ. Пояснила, що оскільки користувачі соціальних мереж, а особливо мусульмани часто незаконно притягуються до кримінальної відповідальності через їх безпідставне звинувачення в екстремістській діяльності на території РФ, тому не може повернутися до РФ через те, що наразі знаходиться під особливою увагою влади РФ, а також проти неї відкрита кримінальна справа на території РФ.

08.02.2017 УДМС в Київській області проведено зі ОСОБА_1 співбесіду, про що складено протокол та заведено справу № 2017 КV 0003.

13.02.2017 зі ОСОБА_1 УДМС в Київській області було проведено чергову співбесіду, що підтверджується відповідним протоколом.

28.02.2017 та 01.09.2017 із позивачем УДМС в Київській області було проведено додаткові співбесіди.

02.11.2017 УДМС в Київській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки РФ ОСОБА_1 .

Згідно загального висновку по справі - у зв`язку з відсутністю у заявниці обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належної до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

На підставі наведеного висновку 02.02.2018 рішенням ДМС України № 04-18 відмовлено позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином проаналізовано всі подані ОСОБА_1 відомості про її особу та причини звернення за захистом, і правомірно прийняв оспорюване рішення про відмову позивачу у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частиною шостою статті 8 Закону встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, визначені вищенаведеними пунктами статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і не має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Згідно п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Так, позивач під час всіх співбесід зазначала, що вона змушена покинути РФ через політичні та релігійні причини, оскільки вона змінила віру та з квітня по серпень 2013 року була активною користувачкою соціальної мережі «Вконтакті», де була адміністратором групи підтримки в`язнів РФ. Позивачем зазначено, що оскільки користувачі соціальних мереж, а особливо мусульмани, часто незаконно притягуються до кримінальної відповідальності через їх безпідставне звинувачення в екстремістській діяльності на території РФ, та наразі ОСОБА_1 знаходиться під особливою увагою влади РФ, а також проти неї відкрита кримінальна справи на території РФ.

Згідно з поясненнями позивач була адміністратором групи «Тасадак» в соціальній мережі «Вконтакті», яка надавала допомогу вигляді фінансових пожертвувань, продуктів харчування, одягу ув`язненим-мусульманам в РФ та членам їх родин, а також підозрюваним, які перебували в СІЗО протягом 4-5 місяців, яку закрили у 2013 році.

В матеріалах справи міститься публікація з відкритих джерел про те, що члени групи «ВК «Тасадак» переслідують і звинувачують у закликах до тероризму (а.с. 208).

Конкретизуючи свої побоювання позивач повідомила орган про те, що зазнала переслідувань через участь в групі «ІНФОРМАЦІЯ_2» соціальної мережі «Вконтакті» («ВК»), яка надавала допомогу вигляді фінансових пожертвувань, продуктів харчування, одягу ув`язненим-мусульманам в РФ та членам їх родин, а також підозрюваним, які перебували в СІЗО.

У протоколі співбесіди від 13.02.2017 позивач зазначила про те, що стосовно неї у липня 2015 року було відкрито кримінальну справу за частиною другою ст. 205.4 КК РФ. Факт наявності порушеної кримінальної справи проти позивача підтверджується Витягом з постанови, в якій йдеться про те, що проти ОСОБА_1 та інших осіб ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) 09.07.2015 порушено кримінальну справу № 221654 за ознаками злочину за частиною другою ст. 205.4 КК РФ («Организация террористического сообщества и участие в нем»). В ході апеляційного розгляду було з`ясовано про наявність у даній справі вироку суду стосовно ОСОБА_1 , що також підтверджується публікаціями із відкритих Інтернет-джерел.

Позивач стверджує, що не брала участі у діяльності на підтримку терористів, за яку було засуджено членів групи «ВК» ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , оскільки адміністратором групи ВК вона пробула протягом короткого часу (з 01.09. по 05.10.2013). При цьому, впродовж згаданого періоду часу вона лише рахувалася адміністратором, але жодних дій не виконувала. У подальшому після від`їзду ОСОБА_6 за кордон наприкінці 2013 року адміністратором зазначеної групи була ОСОБА_3.

Заявниця повідомила, що її переслідування почались з обшуку в її помешканні у м. Краснодар 15.10.2014, що підтверджується протоколом обшуку, що міститься в матеріалах справи. У подальшому заявницю декілька разів викликали на допити, під час яких ставились запитання щодо причетності її та її знайомих до екстремістської діяльності. Позивач стверджувала, що допити проводились з порушенням її законних прав - слідчий здійснював психологічний тиск та намагався проводити допит за відсутності адвоката, примушував підписати неправдиві свідчення проти інших осіб, а після відмови - погрожував.

В ході співбесіди від 13.02.2017 позивач зазначила, що після її першої спроби 05.02.2014 вилетіти з РФ з Краснодару через Москву (аеропорт «Домодедово») до України представники ФСБ не дозволили їй це зробити: вилучили закордонний паспорт, провели допит у ізоляторі «Лефортово» та відправили назад до Краснодару. В Україну заявниця виїхали - у лютому 2015 року за запрошенням своєї тітки - громадянки України.

В матеріалах справи наявні роздруківки з Інтернет-джерел, які містять конкретну інформацію про переслідування безпосередньо ОСОБА_1 , що вказує про обґрунтовані побоювання в разі повернення її на батьківщину.

Проаналізувавши всі публікації із загальнодоступних джерел, що містяться в матеріалах справи та документи щодо кримінального переслідування, колегією суддів встановлено причинно-наслідковий зв`язок між активною діяльністю позивача, пов`язану із відстоюванням прав мусульман, та кримінальним переслідуванням позивача з боку органів країни походження.

Зокрема, згідно з п. 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» № 8043/04 від 27.04.2004 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У своїй заяві позивач обґрунтовано зазначає про свої об`єктивні побоювання за своє життя та здоров`я, оскільки вона відкрито та публічно через соціальні мережі висловлювала свої політичні та релігійні погляди з метою підтримки мусульман та відстоювання їх інтересів. У відкритих джерелах наявна інформація про переслідування з боку владних структур РФ по відношенню до ОСОБА_1 , зокрема через її політичні та релігійні переконання

Враховуючи активну громадську діяльність позивача в РФ через соціальні мережі, позивач у разі повернення до РФ може перебувати у реальній небезпеці, що в свою чергу відповідачем належним чином досліджено не було та не було враховано при прийнятті рішення.

Колегія суддів вважає, що позивач через свою діяльність в соціальних мережах Інтернет щодо підтримки мусульман, які мали місце та не спростовані відповідачем, може претендувати на отримання статусу біженця, оскільки зазначені висловлювання позивача є саме підставою побоювання стати жертвою переслідувань, пов`язане з однією з ознак, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме політичних та релігійних поглядів.

Таким чином, виходячи з аналізу відомостей, зазначених позивачем міграційній службі, суду - під час судового розгляду даної справи, а також інформація саме про позивача з Інтернет-джерел, колегією встановлено наявність фактичних обставин на підтвердження того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками релігійних переконань можуть бути реальними.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача про відмову позивачу у визнанні її біженцем у зв`язку з порушенням кримінальної справи на території Російської Федерації відносно позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач вчинила будь-який злочин, що належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Крім цього, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Твердження позивача щодо її обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та ув`язнення через її політичні погляди та систематичного прав в РФ підтверджується доповіддю Amnesty International 2016/17: Права людини у сучасному світі, від 22.02.2017, ISBN: 978-0-86210-496-2, Хьюман Райтс Вотч , Росія: Наступ на свободу вираження поглядів, від 07.07.2017, «Нове законодавство робить замах на анонімність в Інтернеті», від 02.08.2017, які містяться в матеріалах справи.

З наданої позивачем інформації вбачається, що у країні її походження РФ систематично допускаються порушення прав людини, обмежуються релігійні права і свободи, що свідчить про обґрунтованість її побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою, зокрема зі сторони державних органів.

Однак, відповідачем не проаналізовано належним чином вказані вище джерела інформації, не спростовано можливість загрози життю позивача, її безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

Щодо доводів відповідача на те, що позивач прибула в Україну у 2015 році легально, а за захистом звернулась лише 08.02.2017, перебуваючи на території України нелегально, колегія суддів вважає необґрунтованими оскільки ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що має двох малолітніх дітей, які народилися в 2018 році, вже після прийняття оспорюваного рішення, та є громадянами України. Проти даної обставини представник відповідача не заперечував. Однак враховуючи, що на час прийняття оспорюваного рішення в лютому 2018 року діти ще не народились, колегія не вважала за доцільне витребувати відповідні документи. Разом із тим дана обставина так само має бути перевірена та врахована відповідачем при прийнятті рішення щодо визнання особи біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, викладене та встановлені обставини свідчить про те, що у випадку, що розглядається, відносно позивача відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, апеляційна скарга позивача - задоволенню.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2019 скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 04-18 від 02.02.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків суду в даній постанові.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 05.07.2019.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:В.О. Аліменко

Є.І. Мєзєнцев