Справа № 640/4031/19
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4031/19 Головуючий у 1-й інстанції: Шейко Т.І.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Ганечко О.М., Шурка О.І.

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2019 у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про скасування рішення про застосування адміністративного арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Сільпо-Фуд» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної фіскальної служби м. Києва про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 06.03.2019 № 42113.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що посадові особи Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві 27.02.2019 на підставі наказу № 1760 від 13.02.2019 та додатку № 3 до наказу від 13.02.2019 №1760 прибули до супермаркету товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» за адресою: м. Київ, провулок Карельський, 3 для проведення фактичної перевірки.

Відповідно до наказу № 1760 від 13.02.2019 посадовим особам відповідача необхідно було провести протягом лютого 2019 року фактичні перевірки суб`єктів господарювання з питань дотримання порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками.

Однак, позивач, проаналізувавши наказ №1760 від 13.02.2019 та додаток 3 до нього, дійшов висновку, що останні не відповідають вимогам статті 81 Податкового кодексу України, в зв`язку з чим відмовив у допуску контролюючих осіб відповідача до проведення перевірки.

При цьому, оскільки відповідач відмовився складати акт про відмову в допуску до фактичної перевірки, позивач самостійно склав відповідний акт, та в зв`язку з відмовою відповідача підписати вказаний акт позивачем було складено ще один акт за вказаною подією та направлено 27.02.2019 за допомогою поштового зв`язку на адресу відповідача.

Так, позивачем в акті про відмову контролюючого органу в допуску до фактичної перевірки від 27.02.2019, складеного о 17.10 год., зазначено, що у тексті наказу ГУ ДФС у м. Києві від 13.02.2019 №1760, який підписаний начальником Головного управління ДФС у м. Києві та скріплено печаткою контролюючого органу, відсутні наступні дані: - найменування та реквізити суб`єкта та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться; - дата початку і тривалість перевірки; період діяльності, який буде перевірятися. Додаток №3 до наказу не містить підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та не скріплений печаткою контролюючого органу; - не містить конкретно визначеного календарними датами періоду діяльності, який буде перевірятися (зазначено лише згідно ст. 102 Кодексу без визначення, з якої дати обраховується такий період).

Крім того, позивач 01.03.2019 звернувся до суду з позовною заявою про скасування наказу № 1760 від 13.02.2019.

Однак, 05.03.2019 відповідач повторно, на підставі наказу №1760 від 13.02.2019, прибув для проведення фактичної перевірки супермаркету товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд», розташованого за адресою: м. Київ, провулок Карельський, 3.

Позивач повторно не допустив відповідача до проведення фактичної перевірки супермаркету позивача, розташованого за адресою: м. Київ, провулок Карельський, 3.

Підстава для не допуску - не відповідність наказу № 1760 нормам статті 81 Податкового кодексу України та сплив строків для проведення перевірки. Про не допуск відповідачу запропоновано скласти акт, що посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві і зроблено.

Надалі відповідачем винесено рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 06.03.2019 № 42113.

Не погоджуючись із винесеним Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві рішенням № 42113 від 06.03.2019 про застосування адміністративного арешту майна платника податків, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 06.03.2019 № 42113 є передчасним, оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою про скасування наказу № 1760 від 13.02.2019, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення, судом порушено правильність застосування норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Пунктом 94.1 статті 94 Податкового кодексу України передбачено, що адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Згідно з підпунктом 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується, що платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Відповідно до пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків.

Обґрунтованість арешту, накладеного на майно платника податків рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, має бути перевірена судом протягом 96 годин.

Особливості провадження у справах за зверненням органів доходів і зборів щодо підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків регламентовані статтею 283 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною другою статті 283 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що заява подається до суду першої інстанції протягом 24 годин з моменту встановлення обставин, що зумовлюють звернення до суду, за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

При цьому, відповідно до частини першої статті 270 Кодексу адміністративного судочинства України на обчислення строків, встановлених статтями 273-277, 280-283 цього Кодексу, не поширюються правила частин другої - десятої статті 120 цього Кодексу.

Строки, встановлені у справах, визначених цією статтею, обчислюються календарними днями і годинами (частина друга статті 270 КАС України).

Днем подання позовної заяви, апеляційної скарги є день їх надходження до відповідного суду. Строки подання позовних заяв і апеляційних скарг, встановлені у справах, визначених цією статтею, не може бути поновлено. Позовні заяви, апеляційні скарги, подані після закінчення цих строків, суд залишає без розгляду (частина п`ята статті 270 КАС України).

Колегія суддів звертає увагу, що обставиною, яка зумовлювала звернення відповідача до суду була відмова позивача від допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення фактичної перевірки, що підтверджується відповідним актом від 05.03.2019, складеним Головним управлінням ДФС у м. Києві.

В зв`язку з не допуском позивачем до проведення перевірки осіб контролюючого органу начальником Головного управління ДФС у м. Києві 06.03.2019 о 12.00 год. прийнято рішення № 42113 про застосування адміністративного арешту майна платника податків.

З урахуванням положень пункту 94.6 статті 94 Податкового кодексу України обгрунтованість застосування арешту майна мала б бути перевірена судом протягом 96 годин.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, заяву про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту 11.03.2019 у справі № 640/3880/19 Окружним адміністративним судом міста Києва залишено без розгляду, у зв`язку з пропуском строку, встановленого частиною другою статті 283 КАС України.

З наведеного слідує, що обгрунтованість застосованого до позивача рішення контролюючого органу № 42113 про застосування адміністративного арешту майна, судом не підтверджена.

При цьому, визначальним при вирішенні питання щодо наявності підстав для арешту коштів є з`ясування наявності законних підстав для проведення фактичної перевірки платника податків.

Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Пунктом 81.2 статті 81 Податкового кодексу України передбачено, що у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови.

Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може постановити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необгрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе.

Колегія суддів звертає увагу, що оскільки відповідач вперше прибув для проведення фактичної перевірки супермаркету товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» за адресою: м. Київ, провулок Карельський, 3 - 27.02.2019 на підставі наказу № 1760 від 13.02.2019 та не був допущений позивачем до перевірки, позивач в подальшому скористався своїм правом та звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання протиправним та скасування наказу № 1760 від 13.02.2019 (справа № 640/3771/19).

При цьому, як зазначено вище, при недопуску відповідача до фактичної перевірки спірним було питання щодо неналежного оформлення наказу про проведення фактичної перевірки, а саме відсутність таких даних як: найменування та реквізитів суб`єкта та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреси об`єкта, перевірка якого проводиться; дати початку і тривалості перевірки; періоду діяльності, який буде перевірятися; додаток № 3 до наказу не містить підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та не скріплений печаткою контролюючого органу; не містить конкретно визначеного календарними датами періоду діяльності, який буде перевірятися (зазначено лише згідно ст. 102 Кодексу без визначення, з якої дати обраховується такий період).

Тобто, на думку позивача, відсутність таких даних надає наказу ознак невідповідності положенням Податкового кодексу України щодо його змісту.

При цьому, оскільки позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання протиправним та скасування наказу № 1760 від 13.02.2019, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про передчасність прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 06.03.2019 № 42113.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Ганечко О.М.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 08.07.2019.