Справа № 160/5623/19
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2019 року Справа № 160/5623/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Юркова Е.О.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігора Вікторовича, третя особа: управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови, -
19 червня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігора Вікторовича, третя особа: управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради з вимогами:
- визнати незаконними дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича у виконавчому провадженні №58875451 під час винесення постанови про арешт майна боржника від 15 квітня 2019 року;
- скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровського області Шевцова Ігоря Вікторовича у виконавчому провадженні № 58875451 від 15 квітня 2019 року про арешт майна боржника ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскільки в заяві про відкриття виконавчого провадження представник стягувача не зазначив конкретне майно боржника, на яке він просить накласти арешт, приватний виконавець не мав правових підстав для винесення постанови від 15.04.2019 року про накладення арешту на все майно боржника без його ідентифікації, оскільки такі заходи унеможливлюють визначення вартості майна та співмірності з розміром заборгованості, що підлягає примусовому стягненню. Отже вважає, що постанова про арешт всього майна боржника ОСОБА_1. від 15.04.2019 року по виконавчому провадженню №58875451 була винесена відповідачем з перевищенням меж його повноважень, визначених законом, оскільки вказана постанова порушує права ОСОБА_1 на вільне користування та розпорядження своїм майно, що гарантується Конституцією України.
Ухвалою суду від 24.06.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі № 160/5623/19, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Представником відповідача надано до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що підстави для задоволення позовної заяви відсутні, а всі дії приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова І. В., в тому числі і при винесенні постанови про арешт майна боржника від 15.04.2019 р., у відкритих виконавчих провадженнях (ВП №58874896, ВП 58875451), які в подальшому об`єднано у зведене виконавче провадження № 58888630, було вчинено відповідно до закону, в межах повноважень приватного виконавця і право позивача не було порушено. Вказує, що в разі примусового виконання виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому числі щодо накладення арешту на майно, на яке звернуто стягнення та визначення вартості вказаного майна. Посилається на те, що доводи про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно боржника без його ідентифікації, що, на думку позивача, унеможливлює визначення вартості майна, є хибними та спростовуються матеріалами виконавчого провадження, відповідно до яких, приватним виконавцем було 15.04.2019 року отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, після чого і було накладено обтяження на об`єкти нерухомості, що належать позивачу.
У судове засідання 08.07.2019 року сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляд справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи, а саме представника позивача судом було належним чином повідомлено про дату, час та місце проведення судового засідання по номеру телефона зазначеному у позові, на судове засідання 02.07.2019р. та 08.07.2019р.
Від представника відповідача до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження, проти задоволення позову заперечував та просив розглянути вказану справу по суту.
Відповідно до частини 5 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду, якщо неявка перешкоджає розгляду справи. Якщо відповідач наполягає на розгляді справи по суті, справа розглядається на підставі наявних у ній доказів.
До позивача, який не є суб`єктом владних повноважень, положення цієї частини застосовуються лише у разі повторної неявки.
За викладених обставин, враховуючи те, що в судове засідання не прибули всі особи, що беруть участь у розгляді справи, а неявка позивача не перешкоджає розгляду справи, суд не вбачає підстав для відкладання розгляду справи, та вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній доказами у письмовому провадженні за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, відповідно до частин 3 статті 194 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Позивач не погодившись із вказаною постановою про арешт майна боржника, звернувся до суду з даним позовом.
Досліджуючи правомірність вказаної постанови та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить із того, що у відповідності до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Приватний виконавець здійснює примусове виконання, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ч. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно статті 13 Закону № 1404-VIII арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.
Пунктом першим частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувана про примусове виконання рішення.
Відповідно до частини 7 статті 26 Закону № 1404-VIII у разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника.
У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.
Відповідно до частин першої-третьої статті 56 Закону № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Виходячи з наведених норм законодавства, слід дійти висновку, що існують два шляхи арешту майна боржника: шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника, або шляхом винесення постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Таким чином, постанови державного виконавця про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, в силу вимог Закону України «Про виконавче провадження» не повинні містити в собі опису майна, на яке накладається арешт.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 910/15141/16.

На підставі викладеного, суд доходить висновку про безпідставність тверджень позивача про те, що відсутність ідентифікації майна (його опису) є підставою для скасування постанови про арешт майна від 15.04.2019 року.

Отже, для забезпечення виконання постанови управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 15/2901 від 29.01.2019 року, державним виконавцем 15.04.2019 року накладено арешт на майно боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 152 543,20 грн.

Судом встановлено, що арешт на майно ОСОБА_1 накладено після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів виконання боржниками вимог виконавчого документу - постанови управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 15/2901 від 29.01.2019 року.

Отже, зважаючи на вказані норми Закону України "Про виконавче провадження", приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим І.В., правомірно вжито заходи примусового виконання виконавчого документу - постанови управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 15/2901 від 29.01.2019 року.

На підставі викладеного, оскільки постанова від 15.04.2019 року про арешт майна боржника винесена у відношенні боржника ОСОБА_1 та на виконання ст..56 Закону України "Про виконавче провадження", з метою реального виконання вимог виконавчого документу - постанови управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № 15/2901 від 29.01.2019 року, суд приходить до висновку, що спірна постанова та дії з її винесення вчинені приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцовим І.В. на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження", іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішенню, яке відповідно до цього Закону підлягає примусовому виконанню, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи зазначене вище, оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, оскільки відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в ході судового розгляду довів обґрунтованість своїх висновків і правомірності прийнятої постанови, суд дійшов висновку про правомірність прийнятої відповідачем оскаржуваної постанови.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для присудження і всіх здійснених позивачем документально підтверджених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 205, 242-243, 245-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 року) до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігора Вікторовича (АДРЕСА_2), третя особа: управління Державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради (вул.Січеславська Набережна, буд. 29-А, м.Дніпро, ) про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 08 липня 2019 року.

Суддя (підпис) Е.О. Юрков