Справа № 280/1026/19
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року о 16 год. 56 хв.Справа № 280/1026/19 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Новікової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ширшова А.А.

представника позивача Кравченко Я.І.,

представника відповідача Лабура М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)»

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

11 березня 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» (далі позивач) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 27.09.2018 №, №, №, та рішення від 27.09.2018 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Ухвалою суду від 18.03.2019 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 09.04.2019.

Ухвалою суду від 09.04.2019 відкладено підготовче засідання на 22.05.2019, а також продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

22.05.2019 судом закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду адміністративної справи по суті на 18.06.2019.

В судовому засіданні 18.06.2019 оголошено перерву в розгляді справи до 03.07.2019.

В судовому засіданні 03.07.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що контролюючим органом було порушено порядок призначення та проведення позапланової перевірки позивача, оскільки жодних запитів про надання пояснень та їх документального підтвердження від контролюючого органу до позивача не надходило. Також позивач вважає, що висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог пп.168.1.2, пп.168.1.5, п.168.1, пп.168.4.1 п.168.4 ст.168, п.176.2 пп.«а» ст.176, п.171.1, п.171.2 «а» ст.171 Податкового кодексу України в частині неперерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб не відповідає дійсності та суперечить вимогам чинного законодавства України. Так, позивач посилається на те, що позивачем протягом перевіряємого періоду неодноразово укладались договори з Вільнянською виправною колонією управління ДПтС в Запорізькій області (№20) про використання праці осіб, засуджених до позбавлення волі (спецконтингенту) для виконання робіт на господарсько-промислових об`єктах. Проте, зазначені договори за своєю природою є договорами підряду укладеними між двома юридичними особами, а позивач не є роботодавцем засуджених, не сплачує заробітну плату засудженим та не є податковим агентом, у зв`язку з чим нарахування заробітної плати за період з жовтня 2015 року по 30 червня 2018 року засудженим повинно здійснюватися Вільнянською виправною колонією управління ДПтС в Запорізькій області (№20), яка також повинна сплачувати до бюджету податок на доходи з фізичних осіб та інші обов`язкові платежі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень посилається на те, що контролюючим органом в порядку встановленим чинним законодавством України проведено перевірку Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» за результатами якої встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства України, а саме: не повідомлено податкову інспекцію про доходи, виплачені самозайнятим особам за надані послуги та придбані товарно-матеріальні цінності у 4 кварталі 2015 року, 1-4 кварталі 2016 року, 1-4 кварталі 2017 року, 1-2 кварталі 2018 року; не повідомлено податкову інспекцію про доходи у вигляді заробітної плати, виплачені засудженим у 4 кварталі 2015 року, 1-4 кварталі 2016 року, 1-4 кварталі 2017 року, 1-2 кварталі 2018 року; неперерахування на кінець перевіряємого періоду до бюджету податку з доходів фізичних осіб у розмірі 327023,45 грн.; заниження суми нарахованого єдиного внеску 156706,60 грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених; неперерахування на кінець перевіряємого періоду до бюджету військового збору у розмірі 4566,81 грн., що зумовило прийняття оскаржуваних рішень. Зазначає, що відповідно до відповідно до ч.2 ст.122 КВК України, відшкодування засудженим витрат, встановлених частиною першої цієї статті, що належить до власних надходжень виправних колоній, здійснюється після відрахування податку на доходи фізичних осіб і аліментів. У зв`язку з чим відповідач вважає, що у позивача був наявний обов`язок нараховувати та сплачувати податки та збори на операції з використання праці засуджених.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Суд, всебічно та повно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що 30.01.2018 до ГУ ДФС у Запорізькій області від прокуратури Запорізької області надійшов лист за №16-56вих-18 від 26.01.2018, в якому повідомлялось про можливі порушення деякими платниками податків вимог податкового законодавства України (а.с.46).

14.02.2018 контролюючим органом складено запит №3932/10/08-01-13-06-10 про надання пояснень та їх документального підтвердження, який направлено на адресу Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» (а.с.47).

13.03.2018 ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» надало пояснення на запит контролюючого органу (а.с.49-52).

27.08.2018 заступником начальника ГУ ДФС у Запорізькій області видано наказ №2937 «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)», яким наказано провести документальну позапланову виїзну перевірку ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» з 28.08.2018 тривалістю 5 робочих днів. Перевірку наказано провести за період діяльності з 01.10.2015 по 30.06.2018 з метою перевірки питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.10.2015 по 30.06.2018 (а.с.53).

Крім того, 28.08.2018 контролюючим органом виписано направлення на проведення перевірки №371 (а.с.54).

У період з 28.08.2018 по 03.09.2018 співробітниками ГУ ДФС у Запорізькій області проведено позапланову документальну виїзну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску за період з 01.10.2015 по 30.06.2018, за результатами якої складено Акт перевірки від 10.09.2018 №61/08-01-13-06/08680069.

В Акті перевірки від 10.09.2018 №61/08-01-13-06/08680069 контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем:

пп.б п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, наказу Міністерства фінансів України №4 від 13.01.2015 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ)» та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а саме: не повідомлено податкову інспекцію про доходи, виплачені самозайнятим особам за надані послуги та придбані товарно-матеріальні цінності у 4 кварталі 2015 року, 1-4 кварталі 2016 року, 1-4 кварталі 2017 року, 1-2 кварталі 2018 року; не повідомлено податкову інспекцію про доходи у вигляді заробітної плати, виплачені засудженим у 4 кварталі 2015 року, 1-4 кварталі 2016 року, 1-4 кварталі 2017 року, 1-2 кварталі 2018 року;

пп.168.1.2, пп.168.1.5 п.168.1, пп.168.4.1 п.168.4 ст.168, п.176.2 «а» ст.176, п.171.1, п.171.2 «а» ст.171 Податкового кодексу України, а саме: неперерахування на кінець перевіряємого періоду до бюджету податку з доходів фізичних осіб у розмірі 327023,45 грн., у т.ч. за період з жовтня по грудень 2015 року 16228,81 грн. (утриманого з доходів засуджених 16228,81 грн.); у 2016 рік 58891,04 грн. (утриманого з доходів за засуджених 58891,04 грн.); у 2017 рік 47061,55 грн. (утриманого з доходів за засуджених 47061,55 грн.); за період з січня по червень 2018 року 14348,48 грн. (утриманого з доходів за засуджених 14348,48 грн.); за період з 01.10.2015 по 30.06.2018 190493,57 грн., у т.ч. за період з жовтня 2015 по грудень 2015 17863,13 грн., за 2016 67045,94 грн., за 2017 87910,99 грн., за період з січня 2018 по червень 2018 17673,51 грн.; В порушення пп.168.1.2 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України позивачем за період з 01.10.2015 по 30.06.2018 несвоєчасно перераховано до бюджету податок на доходи з фізичних осіб у сумі 523135,74 грн.;

п.2 ст.6, п.1.1 ст.7, п.5, 7 ст.8, п.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: занижено суму нарахованого єдиного внеску 156706,60 грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених: у жовтні-грудні 2016 року на суму 25100,23 грн., у 2017 року у сумі 88745,77 грн., у січні-червні 2018 року на суму 42860,60 грн.;

пп.168.1.2, пп.168.1.5 п.168.1, пп.168.4.1 п.168.4 ст.168, п.176.2 «а» ст.176, п.171.1 п.171.2 «а» ст.171 Податкового кодексу України, а саме: неперерахування на кінець перевіряємого періоду до бюджету військового збору у розмірі 4566,81 грн., у т.ч. за період з жовтня по грудень 2015 року 481,87 грн., у 2016 рік 569,81 грн., у 2017 рік 1159,75 грн., за період з січня по червень 2018 2355,38 грн. В порушення пп.168.1.2 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, позивач за період з 01.10.2015 по 30.06.2018 несвоєчасно перераховано до бюджету військового збору утриманого з заробітної плати (доходів) вільнонайманих, атестованих у сумі 907,97 грн.

На підставі висновків Акту перевірки від 10.09.2018 №61/08-01-13-06/08680069 контролюючим органом прийнято:

податкове повідомлення рішення від 27.09.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, пені на загальну суму 763321,31 грн., у т.ч. за податковим зобов`язанням 327023,45 грн., за штрафними санкціями 485954,52 грн., пені 50343,34 грн. (а.с.17);

податкове повідомлення рішення від 27.09.2018 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції з податку на доходи фізичних осіб на суму 510,00 грн. (а.с.19);

податкове повідомлення рішення від 27.09.2018 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі військового збору, пені на загальну суму 4879,16 грн., в т.ч. за податковим зобов`язанням 2355,39 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 2382,99 грн., пені 140,78 грн.;

рішення № від 27.09.2018 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким позивачу донараховано 156706,60 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та застосовано штрафні санкції в розмірі 77713,98 грн.

Позивач, не погодившись з правомірністю прийняття контролюючим органом спірних рішень, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки акту перевірки від 10.09.2018 №61/08-01-13-06/08680069, для вирішення позовних вимог суд вважає необхідним дослідити обґрунтованість таких висновків контролюючого органу.

З пояснень представника відповідача наданих в судому засіданні встановлено, що підставою для прийняття спірних рішень стало твердження контролюючого органу про те, що позивачем в супереч вимог чинного податкового законодавства України не нараховував та не сплачував до бюджету податок на доходи фізичних осіб, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та військовий збір за використання праці спецконтингенту (засуджених).

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що у нього був відсутній обов`язок нараховувати та сплачувати до бюджету податок на доходи фізичних осіб, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та військовий збір за використання праці спецконтингенту (засуджених), оскільки такі особи не є робітниками позивача, а виконували роботи у зв`язку із укладанням між позивачем та Вільнянською виправною колонією управління ДПтС в Запорізькій області (№20), в якій такі особи відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, договорів підряду на використання праці спецконтингенту (засуджених).

Отже, для вірного вирішення адміністративної справи необхідно встановити чи має позивач статус роботодавця/податкового агента по відношенню до спецконтингенту (засуджених), які виконували роботи за договорами укладеними з Вільнянською виправною колонією управління ДПтС в Запорізькій області (№20).

Суд зазначає, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані ПК України.

Щодо неправомірності проведення податкової перевірки, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених Кодексом.

Статтею 81 Податкового кодексу України визначено умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних та фактичних перевірок.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Отже, на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Судом встановлено, що 28.08.2018 в.о. головного бухгалтера ДП «ПДКВСУ (№20)» було ознайомлено із спірним наказом про призначення позапланової перевірки та надано для підпису направлення на проведення перевірки №371 від 28.08.2018, в якому посадова особа розписалася. Жодних зауважень щодо безпідставності призначення та/або проведення перевірки не зазначено ані в наказі про призначення позапланової перевірки, ані в направленні на перевірку, що свідчить про те, що позивач на етапі допуску до перевірки не скористався правом на недопуск посадових осіб контролюючого органу до перевірки.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач вважаючи, що дії податкового органу щодо прийняття наказу про призначення позапланової перевірки є протиправними, а вказаний наказ - незаконним, не скористався своїм правом, передбаченим підпунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, та фактично допустило орган державної податкової служби до проведення перевірки, у зв`язку з чим суд не бере до уваги посилання позивача на допущені контролюючим органом процедурні порушення під час призначення позапланової перевірки.

Щодо змісту виявлених порушень, суд зазначає наступне.

Відповідно до пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Статтею 18 ПК України визначено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

Відповідно до пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно п.171.1 ст.171 ПК України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Відповідно до п.171.2 ст.171 ПК України, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: податковий агент для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Згідно пп.«а», «б» п.176.2 ст.176 ПК України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:

а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;

б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що протягом перевіряємого періоду між Вільнянською виправною колонією управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№20) Виконавець та Державним підприємством «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» - Замовник, укладались Договори про використання праці осіб, засуджених до позбавлення волі (спецконтингенту), для виконання робіт на господарсько-промислових об`єктах, а саме договори від 09.09.2015 №Г-2/87-15, від 12.01.2016 №Г-2/04-16, від 17.01.2017 №Г-2/03-17, від 02.01.2018 №Г-2/2-18 (а.с.21-28).

Відповідно до умов зазначених договорів виконавець Вільнянська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№20) за письмовою заявкою Замовника - Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» щоденно виділяє необхідну робочу силу з числа спецконтингенту (засуджених), в кількості згідно рознарядки на вивід засуджених, для виконання робіт на території Замовника.

У відповідно до цього Договору Виконавець зобов`язується виконувати роботи згідно наряду-завдання.

Відповідно до умов вищевказаних Договорів, розрахунок проводиться на підставі виставленого рахунку на розрахунковий рахунок Виконавця Вільнянської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№20).

Так, відповідно до п.6 ч.2 ст.13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні» підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Порядок використання праці засуджених осіб та нарахування їм заробітної плати врегульовано положеннями статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України: якою визначено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Відповідно до абзацу 3 ч.1 ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Згідно статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п.1.2 Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 № 396/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.03.2013 за № 387/22919, засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

Згідно з п.5.1 зазначеної Інструкції праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості.

Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт.

Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.

Разом з тим, суд зазначає, що чинним законодавством не визначено порядок оподаткування доходів фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі.

В свою чергу аналіз наведений норм права дає підстави для висновку, що особою відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку; на податкового агента покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Тобто, законодавством визначено декілька обов`язкових підстав залучення засуджених до суспільно корисної праці, а саме це:

- укладення між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором) строкового трудового договору, за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції;

- засуджені , які залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно абз.1 п.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;»

Згідно абз.1 п. 1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується: 1) для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону. - на суму нарахованої кожній застрахований особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послу) за цивільно-правовими договорами».

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів, які регламентують спірні правовідносини, дозволяє зробити висновок про те, що в силу вимог закону Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі не є найманими працівниками в розумінні статті 2 Кодексу законів про працю України.

Судом встановлено, що доказів того, що позивач є роботодавцем для засуджених та укладав строкові трудові договори, здійснював виплату заробітної плати засудженим та сплачував за засуджених загальнообов`язкові державні соціальному виплати по страхованих особах відповідачем не надано.

Навпаки, судом встановлено, що грошові кошти за використану працю засуджених позивачем перераховувались на користь Вільнянської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№20), в якій відбували покарання особи залучені до праці на підставі договорів укладених між позивачем та Вільнянською виправною колонією управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№20).

Отже, фактична виплата заробітної плати засудженим здійснюється Вільнянською виправною колонією управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№20), а виплата заробітної плати засудженим підприємством позивача не здійснювалася.

У правовідносинах щодо організації залучення до суспільно-корисної оплачуваної праці засуджених, які відбувають покарання в Вільнянській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№20) позивач не являється податковим агентом, як таким, стосовно заробітної плати та доходів отриманих засудженими до позбавлення волі осіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість твердження контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства України в частині не виконання обов`язку щодо нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску та військового збору.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішень, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)».

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» (70002, Запорізька область, Вільнянський район, м.Вільнянськ, вул.Каштанова, 1, ) задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Головного управління ДФС у Запорізького області від 27.09.2018 №, № та №.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Запорізького області від 27.09.2018 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Стягнути на користь Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№20)» судовий збір в розмірі 16546,97 грн. (шістнадцять тисяч п`ятсот сорок шість гривень 97 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізького області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 09.07.2019.

Суддя І.В. Новікова