Справа № 815/2333/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/2333/18
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представників апелянта - Доменюка Д.В., Кріт Т.В., Ткаченка В.П.;

позивачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Департаменту податкових та митних експертиз ДФС на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту податкових та митних експертиз ДФС про визнання наказу про звільнення протиправним, зобов`язання поновити на роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Департаменту податкових та митних експертиз ДФС в якому, з урахуванням уточнень, (т.1 а.с.31-34) просила:

- визнати протиправним наказ №90-к від 20 квітня 2018 року про її звільнення з посади начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДФС за п.2 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП);

- поновити на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень ДФС;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.04.2018 року по день поновлення на роботі, з урахуванням виплаченої вихідної допомоги.

Обґрунтування вимог ОСОБА_2 складається з наступного.

Так, роботодавцем порушені вимоги ч.3 ст. 40 КЗпП, а саме: звільнення відбулось в період знаходження її у відпустці.

Окрім іншого, вона має статус інваліда першої групи «Б» (загальне захворювання), що забороняє адміністрації установи, відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» її звільняти, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Проте, в її індивідуальній програмі реабілітації інваліда №135/473/дс від 21.02.2018 року у п.5 зазначено, що «можливе продовження роботи в кабінетних умовах, згідно з професійними навичками, без впливу струмів ВЧ та НВЧ, іонізуючої радіації», - термін проведення реабілітації - лютий 2018 року - лютий 2020 року.

Наведений медичний висновок, на думку позивача, свідчить про те, що її стан здоров`я не перешкоджає виконанню професійних обов`язків, не загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, а продовження трудової діяльності не загрожує погіршенню її здоров`я.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував наказ Департаменту податкових та митних експертиз ДФС №90-к від 20 квітня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_2 », згідно п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП та поновив її на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Департаменту податкових та митних експертиз ДФС з 20 квітня 2018 року.

До того ж суд стягнув з Департаменту податкових та митних експертиз ДФС на користь позивачки заробітну плату за вимушений прогул, починаючи з 21 квітня 2018 року по 12 листопада 2018 року в розмірі 40 975,20 грн. з вирахуванням із указаної суми належних до сплати податків і зборів.

Судом було допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Департаменту податкових та митних експертиз ДФС та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах суми за один місяць - 6000,00 грн. з вирахуванням із указаної суми належних до сплати податків і зборів.

В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції погодився з правовою позицією позивачки, що суб`єкт владних повноважень не надав достовірних доказів, що її стан здоров`я позбавляє виконувати професійні обов`язки, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або, що продовження нею трудової діяльності загрожує погіршенню здоров`я.

Також, на думку суду першої інстанції, з боку роботодавця існують порушення вимог ч.1 ст. 170 та ч.1 ст. 172 КЗпП, які зобов`язують працевлаштувати інваліда, відповідно до медичних рекомендацій та створити пільгові умови праці, приписи ч.3 ст. 40 КЗпП, які забороняють звільнення працівника в період знаходження у відпустці.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку з 20.04.2018 р., суд виходив із того, що в цей день ОСОБА_2 перебувала у оплачуваній відпустці, а тому вважав, що вимушений прогул слід відраховувати з 21.04.2018 р. по 12.11.2018 р.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду, Департамент податкових та митних експертиз ДФС подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову.

У своїх доводах апелянт наполягає на тому, що звільнення позивачки відбулось у відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП, які встановлюють, що трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника виконуваній роботі за станом здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

На його думку, факт невідповідності ОСОБА_2 займаній посаді за станом здоров`я, підтверджується листком непрацездатності №194624 від 14.02.2018 року серії АДЖ №328140, виданого КУ «Міська поліклініка №6» м. Одеси, де відсутні відомості, що особа має стати до роботи, а також довідки від 21.02.2018 року до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, де у п.12 (висновок про умови та характер праці) зазначено: «потребує постійного стороннього догляду».

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на приписи статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», яка передбачає, що звільнення за ініціативою адміністрації дозволяється, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовженню трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Також апелянт вважає, що не порушував вимоги ч.3 ст. 40 КЗпП, оскільки звільнення ОСОБА_2 відбулось в останній день відпустки, що, на його думку, вважається останнім робочим днем.

У відзиві на апеляцію, ОСОБА_2 вказує на необґрунтованість її доводів та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Представники апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримали доводи, викладені в апеляції, та просили її задовольнити.

Позивачка в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи.

Відповідно до записів у трудовій книжці, ОСОБА_2 з грудня 2002 року перебуває на посаді державної служби з питань лабораторних та експертних досліджень, з 16.02.2016 року працювала на посаді начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень ДФС.

09 лютого 2010 року Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 м. Одеси ОСОБА_2 встановлена друга група інвалідності, де визначена причина інвалідності - загальне захворювання, що підтверджено довідкою до акту огляду МСЕК серії 2-18 ОД № 035781 (т.1 а.с.35).

22.12.2016 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 14.12.2016 року №941 «Про перейменування деяких територіальних органів Державної фіскальної служби», у зв`язку з чим, 25.01.2017 року ДФС України прийняла наказ № 39 «Про перейменування деяких територіальних органів ДФС» (т.1 а.с.150-156).

Згідно наведеного, перейменовано Спеціалізовану лабораторію з питань експертизи та досліджень ДФС в Департамент податкових та митних експертиз ДФС, про що наявний штамп в трудовій книжці ОСОБА_2 (т.2 а.с.116).

06.02.2017 року головою ДФС України затверджено структуру Департаменту податкових та митних експертиз ДФС, де наявне Одеське управління з питань експертиз та досліджень (т.1 а.с.140).

23.02.2017 року наказом ДФС України № 126 введено в дію Структуру Департаменту податкових та митних експертиз ДФС (т.1 а.с.138-139).

21.03.2017 року наказом Департаменту податкових та митних експертиз ДФС № 44 введено в дію організаційну структуру та штатний розпис на 2017 рік, в якому зазначений структурний підрозділ: Одеське управління з питань експертиз та досліджень (з штатною чисельністю - 9 осіб).

В структурі управління наявні: відділ досліджень хімічної та промислової продукції та відділ досліджень харчової продукції (т.1 а.с.148-149).

З метою забезпечення належної роботи та виконання завдань покладених на Одеське управління з питань експертиз та досліджень, наказом Департаменту податкових та митних експертиз ДФС від 20.04.2017 року №93-к, на ОСОБА_2 - начальника Одеського відділу з питань експертиз та досліджень Спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень ДФС тимчасово, з 20.04.2017 року, покладено виконання обов`язків начальника Одеського управління з питань експертиз та досліджень покладено.

21 лютого 2018 року Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 м. Одеси ОСОБА_2 встановлена перша група інвалідності «Б», де визначена причина інвалідності - загальне захворювання, що підтверджено довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААА № 891763 (т.1 а.с.38).

У п.11 довідки зазначено «дата чергового переогляду» - безстроково та в п.12 довідки вказано висновок про умови та характер праці «лотребує постійного стороннього догляду».

Також позивачкою було отримано індивідуальну програму реабілітації інваліда №135/473/дс (т.1 а.с.37), у п.5 якої зазначено про «можливе продовження роботи в кабінетних умовах згідно з професійними навичками, без впливу струмів ВЧ й НВЧ іонізуючої рідини».

Наказом Департаменту податкових та митних експертиз ДФС № 145-кв від 06.04.2018 року (т.1 а.с.39) ОСОБА_2 , начальнику Одеського відділу, надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 11 календарних днів з 10.04.2018 по 20.04.2018 року.

20 квітня 2018 року наказом директора Департаменту податкових та митних експертиз ДФС № 90-к, на підставі довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12ААА № 891763 від 21.02.2018 року, відповідно до п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП ОСОБА_2, начальника Одеського відділу з питань експертизи та досліджень звільнено 20.04.2018 року із займаної посади, у зв`язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров`я (т.1 а.с.40).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно - технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 2-1 КЗпП забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема, порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від…., стану здоров`я, інвалідності, …., не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Положеннями п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Частина 2 цієї статті передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.3 ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином, нормативне тлумачення наведених положень КЗпП дає дійти висновку, що підставою для звільнення працівника за пунктом 2 частини 1 статті 40 КЗпП є або фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок стану здоров`я працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки або стійке порушення функцій організму, визнання працівника інвалідом та наявність протипоказань щодо продовження ним трудової діяльності за даною професією чи посадою.

Згідно з п.1 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінетом Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, це Положення визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Однак, висновку МСЕК про неможливість ОСОБА_2 за станом здоров`я виконувати роботу за своєю посадою - немає.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення ОСОБА_2 є довідка від 21.02.2018 року до акту огляду медико-соціальної експертної комісії, у п.12 (висновок про умови та характер праці) якого зазначено: «потребує постійного стороннього догляду». Отже, в цьому документі відсутні відомості про невідповідність працівника займаній посаді, не підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи за умови, що така робота потребує певного стану здоров`я.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про порушення роботодавцем приписів трудового законодавства щодо обов`язкового працевлаштування позивача, адже в його штатному розписі відсутні посади, які б дозволяли працювати особі з інвалідністю І групи «Б» ІІІ ступеня, колегія суддів бажає зазначити наступне.

Приписами статті 5 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», передбачено, що порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності особи з інвалідністю. Види і обсяги необхідного соціального захисту особи з інвалідністю надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації (ч.1). Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями (ч.2).

Стаття 17 цього Закону передбачає, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначені в Законі України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії є індивідуальною програмою реабілітації.

Згідно з ч.3 ст.23 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» індивідуальна програма реабілітації особи з інвалідністю є обов`язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Отож, якщо існує індивідуальна реабілітаційна програма інваліда, роботодавець зобов`язаний здійснити трудову реабілітацію інваліда.

Тобто, згідно зі статтею 172 КЗпП роботодавець зобов`язаний організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інваліда відповідно до медичних рекомендацій МСЕК, встановити на прохання інваліда неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Зазначене унеможливлює звільнення працівника-інваліда за пунктом 2 статті 40 КЗпП.

Утім, у ОСОБА_2 є індивідуальна програма реабілітації інваліда №135/473/дс, у п.5 якої зазначено про «можливе продовження роботи в кабінетних умовах згідно з професійними навичками, без впливу струмів ВЧ й НВЧ іонізуючої рідини».

Апелянт стверджує про те, що в нормативно-правових актах з питань праці відсутній такий термін як «кабінетна робота» та незрозуміло виконання яких функціональних обов`язків входять до такого терміну.

Задля роз`яснення цього терміну, позивачка звернулася до Комунальної установи «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» та 12.02.2019 року за №66 отримала відповідь про те, що при складанні розділу «Трудова реабілітація» було враховано, що ОСОБА_2 є працівником розумової праці, бажає працювати надалі, взято до уваги можливість стабілізації патологічного процесу після проведення комплексного лікування та соціальний фактор.

Під рекомендацією «можливо продовження роботи в кабінетних умовах», мається на увазі праця в умовах приміщення з оптимальними (1-й клас умов праці) гігієнічними нормативами виробничих факторів, згідно з професійними навичками (рівень освіти, спеціальність), без впливу струмів ВЧ й НВЧ, іонізуючої радіації (які є абсолютними протипоказаннями для роботи).

Висновок «потребує постійного стороннього догляду» у довідці до акту огляду медико-соціальною експертною комісією згідно з чинним законодавством з медико-соціальної експертизи визначається усім інвалідам першої «А» або «Б» групи незалежно від діагнозу і має відношення до соціально-побутового стану особи з інвалідністю (т.3 а.с.108).

Отже, наведеним роз`ясненням, МСЕК підтвердила обставини, що позивач може продовжувати виконувати роботу, а суб`єкт владних повноважень, на якого, в силу вимог ч.2 ст.77 КАС України, покладено обов`язок доказування, не надав належних доказів зворотного.

Апелянт, наполягаючи на тому, що посади, яка дозволяла б працювати людині з такою інвалідністю в Департаменті податкових та митних експертиз ДФС немає, не надає з цього приводу жодних доказів, які підтвердили б такі доводи.

Окрім того, пояснюючи обставини за яких він був позбавлений можливості запропонувати позивачу іншу посаду, апелянт вказував на постійне перебування позивача на лікарняному та у відпустках.

Проте, не можна визнати даний довід таким, що заснований на трудовому законодавстві, адже в ньому відсутня така виправдувальна підстава.

На думку апелянта, на обґрунтованість його позиції свідчить листок непрацездатності №194624 від 14.02.2018 року серії АДЖ №328140 позивачки, де у графі «Стати до роботи» не вказано словами число і місяць, коли працівник має приступити до роботи, а зроблено примітку про те, що її визнано інвалідом першої групи 21.02.2018 року.

Не можна погодитися з такою позицією, адже підставою для звільнення позивачки, згідно наказу про звільнення була довідка до акта огляду МСЕК.

Між іншим, саме такий документ і передбачений наведеними вище законодавчими актами.

До того ж, слід погодитися з висновком суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_2 відбулось в період перебування її у відпустці, що заборонено ч.3 ст.40 КЗпП.

Так, відповідно до цієї норми, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є всі підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, на підставі ст. 316 КАС України.

Керуючись ст.ст. 195, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту податкових та митних експертиз ДФС - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту податкових та митних експертиз ДФС про визнання наказу про звільнення протиправним, зобов`язання поновити на роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 08.07.2019 року.