Справа № 240/7459/19
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м. Житомир справа № 240/7459/19

категорія 112030100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черноліхов С.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Житомирського обласного військовго комісаріату, про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати п.12 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 32 від 15.03.2019, про відмову йому у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 14.09.2018 року інвалідності II групи внаслідок травми та захворювання, пов`язаних із виконання обов`язків військової служби;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності II групи внаслідок травми та захворювання, пов`язаних із виконання обов`язків військової служби у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме: 14.09.2018 відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, з урахуванням раніше виплачених сум одноразової грошової допомоги.

В обґрунтування позову зазначив, що ним було зібрано та надано відповідачу всі необхідні документи для призначення одноразової грошової допомоги, а норма закону, відповідно до якої у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, на спірні правовідносини не розповсюджується. Крім цього вказав, що на момент отримання ним травми законодавство не передбачало норм, які б обмежували або унеможливлювали отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності та вищої групи інвалідності. З цих підстав просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 16.05.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву і пояснень.

23.05.2019 Житомирським обласним військовим комісаріатом було надано суду пояснення, згідно яких рішення відповідача про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги вважає правомірним, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Зазначив, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. Крім цього, ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на отримання коштів, передбаченим ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

05.06.2019 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позову, оскільки зміна причинного зв`язку інвалідності не є окремою страховою подією, згідно якої має здійснюватися нова виплата допомоги одного виду. Також зазначив, що станом на момент виникнення спірних правовідносин (14.09.2018) у разі наявності права на допомогу її розмір для осіб, що проходили строкову військову службу (як позивач) становить 90-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року (абзац 3 підпункту 3 пункту 6 Порядку № 975).

Згідно з частиною четвертою статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 262, частини першої статті 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 1983 року по травень 1985 року проходив строкову військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 на території Російської Федерації. Протягом липня-серпня 1984 року він перебував у військовому шпиталі, розташованому на території військової частини № НОМЕР_2 Калінінської області РФ. Вказане підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_3 , архівною довідкою Центрального архіву ракетних та космічних військ від 09.07.2009 р. № 446/3090, архівною довідкою Центрального архіву МО РФ від 17.02.2016 р. № 1/3-1061 (а.сп.:12-16, 19, 21).

25.05.2004 року під час первинного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 було встановлено II групу інвалідності внаслідок загального захворювання з 17.05.2004 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії MCE №044856 від 25.05.2004 року (а.сп.22).

18.02.2014 року медико-соціальною експертною комісією позивачу встановлено II групу інвалідності з 18.02.2014 із зміною причини інвалідності - внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (згідно довідки МСЕК серії 10 ААВ № 830062 від 18.02.2014 а.сп.23).

11.07.2016 року МСЕК при повторному огляді ОСОБА_1 було підтверджено його групу та причину інвалідності (довідка МСЕК серії 12 ААА № 514680 від 11.07.2016 а.сп.23).

У зв`язку із зазначеними обставинами йому було виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 109620 гривень. Вказане підтверджується поясненнями сторін та третьої особи, викладених в заявах по суті справи.

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2228 від 14.08.2018 року, комісією було встановлено, що наявні в ОСОБА_1 захворювання були обумовлені довготривалою дією компонентів ракетного палива та іонізуючого випромінення (1983 - 1985 роки); травма та захворювання безпосередньо пов`язані із виконанням обов`язків військової служби. Також відмінено постанову ЦВЛК МО України про причинний зв`язок захворювань по протоколу № 619 від 07.04.2011 року (а.сп.25).

11.10.2018 медико-соціальною експертною комісією під час повторного огляду ОСОБА_1 було встановлено II групу інвалідності з 14.09.2018 із зміною причини інвалідності - зазначено, що інвалідність настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. Зазначене підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААБ № 302692 від 11.10.2018 (а.сп.22).

У зв`язку із зміною причини інвалідності позивач звернувся до Міністерства оборони України через ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги. Однак, рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладеним у п.12 протоколу №32 від 15.03.2019, йому було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. Також зазначено, що у зв`язку із встановленням інвалідності II групи позивачу вже було виплачено допомогу в сумі 109620 гривень (витяг з протоколу а.сп.24).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2232-XII), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно із ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-ХІІ), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Нормами ст.16 Закону №2011-XII встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 6 частини 2 статті 16 Закону України №2011-XII передбачено, що встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві;.

Приписами ч.4 ст.16-3 Закону № 2011-XII встановлено, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - постанова № 975), яка набрала чинності 24.01.2014.

Згідно із п.8 постанови № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Відтак, зазначеними вище нормами Закону № 2011-XII та Порядку №975 визначено, що у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Відповідно до п.3 постанови № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як зазначалося вище, вперше позивачу встановлено II групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, з 18.02.2014 року, у зв`язку з чим йому виплачена грошова допомога.

За наслідками повторного огляду ОСОБА_1 з 14.09.2018 встановлено II групу інвалідності із зміною причини інвалідності - зазначено, що інвалідність настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Єдиною підставою для відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги стало те, що зміна групи інвалідності відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, згідно витягу з протоколу №2228 від 14.08.2018 року.

Однак, суд враховує, що Закон України від 06.12.2016 №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яким було доповнено ч.4ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" абзацом 2, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється, набрав чинності з 01 січня 2017 року.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Обґрунтування відмови щодо зміни групи інвалідності позивача понад дворічний термін суд не приймає до уваги, оскільки застосування норми, щодо обмеження дворічним терміном стосовно позивача неможливе.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у рішенні Верховного Суду від 20.08.2018 у справі № 295/3091/17 вказано, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. В силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яка набрала чинності 1 січня 2017 року, на спірні правовідносини не розповсюджується.

Отже, в силу приписів статті 58 Конституції України норма Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яка набрала чинності 1 січня 2017 року, на спірні правовідносини не розповсюджується. Застосування даної норми стосовно позивача можливе лише у разі повторної зміни (встановлення) групи інвалідності з 14.09.2018 і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Таким чином, суд вважає, що твердження відповідача про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки закінчився дворічний строк після первинного встановлення 2-ї групи інвалідності, є помилковими.

Інших підстав для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги в п.12 рішення Комісії, оформленого протоколом №2228 від 14.08.2018 року, не наведено.

Доводи відповідача про те, що зміна причинного зв`язку інвалідності не є окремою страховою подією, згідно якої має здійснюватися нова виплата допомоги одного виду, судом не береться до уваги, оскільки зазначена підстава не була причиною для відмови позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги, а зазначено про неї лише у відзиві на позовну заяву.

З огляду на викладене, комісія Міністерства оборони України, відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, діяла всупереч нормам чинного законодавства, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування п.12 комісія Міністерства оборони України є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, суд зазначає наступне.

Призначення та виплата одноразової грошової допомоги позивачу відповідно до Порядку №975 від 25.12.2013 є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Водночас, з урахуванням позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 18.07.18 у справі №826/3520/15, зважаючи на природу та підстави даного спору та враховуючи Науковий висновок щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією, суд вважає за доцільне зазначити, що орган влади, використовуючи дискреційні повноваження, зобов`язаний повно і правильно оцінювати обставини, наявні у справі факти та правильно застосовувати до встановлених фактів чинні правові норми, не допускаючи при цьому зловживання владою у процесі прийняття відповідного рішення, в основі якого мають бути закладені конкретно визначені публічні інтереси. А завданням суду є належний та ефективний контроль відповідності таких дій закону й принципам права задля забезпечення дотримання таким органом прав особи, що звернулася за захистом.

Таким чином, суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про наявність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду.

Отже, задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Разом з тим, суд з метою захисту порушеного права позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача вирішити питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 згідно вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» та в Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013, з урахуванням висновків суду.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 77, 90, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністратитвний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати п.12 рішення Міністерства оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м.Київ, ), оформленого протоколом комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 32 від 15.03.2019 про відмову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 14.09.2018 року інвалідності II групи внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби.

Зобов`язати Міністерство оборони України (просп. Повітрофлотський, 6, м.Київ, ) повторно розглянути документи, подані ОСОБА_1 для призначення одноразової грошової допомоги та вирішити питання щодо призначення і виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності II групи внаслідок захворювання, пов`язаного із виконання обов`язків військової служби, з 14.09.2018 відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, з урахуванням висновків суду у вказаній справі.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Черноліхов