Справа № 420/5804/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5804/18
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання неправомірною відмови, скасування рішення № 5553 від 12.10.2018 року, визнання достатнім стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років, зобов`язання призначити та нарахувати йому пенсію за вислугу років, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про визнання неправомірною відмови відповідача призначити йому пенсію за вислугу років, скасування рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі № 5553 від 12.10.2018 року, визнання достатнім спеціального стажу роботи 24 роки 8 місяців 27 днів, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів прокуратури 22 роки 7 місяців для призначення пенсії за вислугу років, зобов`язання призначити та нарахувати йому пенсію за вислугу років.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин по справі.

В апеляційній скарзі скаржник, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011, вказує, що зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняття нових законодавчих актів. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, щоб набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізоване, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Скаржник вказує на те, що в період його роботи в органах прокуратури з січня 1998 року на нього розповсюджувались гарантії пенсійного забезпечення, передбачені Законом України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, однак з прийняттям Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VІІ його становище значно погіршено, звужено зміст та обсяг його прав.

Апелянт, з посиланням на відповідну практику Європейського суду з прав людини, вказує, що в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мав законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ.

З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2019 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику прокуратури.

Рішенням Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі № 5553 від 12.10.2018 року було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив з того, що рішення відповідача № 5553 від 12.10.2018 року є правомірним, і в даному випадку відсутні підстави для його скасування.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції,з огляду на наступне:

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися Законом «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ. Зокрема, ст. 50-1 цього Закону (в редакції від 05 листопада 1991 року) визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, відповідно до пп. 1 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» якого визнано таким, що втратив чинність Закон № 1789-ХІІ (крім п. 8 ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 16, абз. 1 ч. 2 ст. 46-2, ст. 47, ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 50, ч. 3, 4, 6 та 11 ст. 50-1, ч. 3 ст. 51-2, ст. 53 щодо класних чинів).

Відповідно до положень ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення (з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року) вислуги років 24 роки, у тому числі, стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років.

В свою чергу, згідно ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

В своєму рішенні № 5553 від 12.10.2018 року Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі зазначило, що до стажу роботи за вислугу років ОСОБА_1 не враховано період навчання з 01.09.1993 року по 22.01.1996 року, а зараховано половину строку навчання у вищих юридичних навчальних закладів денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання - з 23.01.1996 року по 13.06.1998 року. Зарахування до вислуги років саме вказаного періоду навчання позивача також підтверджується розрахунком, наявним в матеріалах справи (а.с. 54-55).

З архівної довідки Одеського національного університету імені І.І. Мечникова вбачається, що ОСОБА_1 навчався за спеціальністю «Правознавство», денної форми навчання в Одеському державному університеті ім. І.І. Мечникова з 01.09.1993 року по 31.12.1997 року в Юридичному інституті, а з 01.01.1998 року по 30.06.1998 року - на економіко-правовому факультеті.

Таким чином, періодом навчання ОСОБА_1 у вищому юридичному навчальному закладі (денна форма) є період з 01.09.1993 року по 30.06.1998 року, однак, відповідачем при розрахунку стажу позивача невірно визначено період навчання позивача, який підлягає зарахуванню до вислуги років. Визначений відповідачем період навчання позивача не відповідає офіційним даним, наданим Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова та грубо порушує права позивача. Зазначене призвело до невірного визначення строку навчання позивача, який відповідно до вимог чинного законодавства, повинен бути врахований у вислугу років, а також у стаж роботи на посаді прокурора, та, відповідно, до невірного розрахунку вислуги років позивача, яка враховується при призначенні пенсії.

Колегія суддів звертає увагу на те, що належне обчислення стажу роботи позивача, як страхового, так і стажу по вислузі років, є прямим обов`язком пенсійного органу та безпосередньо впливає на визначення права особи на призначення пенсії.

Неналежне виконання органом Пенсійного фонду України своїх функцій, невідповідність розрахунків стажу позивача дійсним обставинам справи, не може свідчити про обґрунтованість та правомірність прийнятого відповідачем рішення.

Крім того, про неповноту дослідження та неврахування відповідачем всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, також свідчить наступне:

Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, позивач наполягає на наявності в нього необхідного стажу для призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, в редакції, що діяла до липня 2011 року.

Однак, при прийнятті оскаржуваного рішення пенсійним органом взагалі не було з`ясовано та досліджено питання наявності у позивача права на призначення пенсії за Законом України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Колегія суддів зазначає наступне:

Статтею 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який є одним із основних засад справедливого судочинства.

Принцип правової визначеності є невід`ємним елементом верховенства права, який охоплює такі складові як: непорушність і нескасовуваність набутих законних прав (vestedrights); законні очікування (legitimate expectations) - право особи розраховувати на сталість законодавства; незворотність закону й неможливість застосування закону до особи, яка не могла знати про його існування (non-retroactivity).

Ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає існуючим в суспільстві нормативним приписам відображена в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнається в Україні джерелом права.

Так, у справі Salumi Європейський суд наголосив, що дія (наслідки) права Співтовариства має бути чіткою і передбачуваною для тих, на кого воно поширюється. Далі Суд послався на свої попередні рішення у справах Racke н HauptzollamtMainz (1979) та HauptzollamtLandau (1979), в яких він неодноразово підкреслював важливість принципів правової визначеності і законних очікувань.

Згідно з усталеною прецедентною практикою ЄСПЛ (рішення у справах «Реквеньї проти Угорщини», «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства», «Коккінакіс проти Греції», «Бесарабська Митрополія проти Молдови») однією з вимог, що випливає зі слів «встановлений законом», є вимога передбачуваності: норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає громадянинові змогу керуватися цією нормою у своїх діях

Поняття легітимних очікувань пов`язується із застосуванням в практиці ЄСПЛ концепції автономного тлумачення, результатом застосування якої є сформульовані ЄСПЛ так звані автономні поняття, одним з яких є поняття «майно» (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції).

Аналіз практики розгляду ЄСПЛ справ щодо порушення права володіння майном, дає можливість зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) - як матеріальних, так і нематеріальних та включає в себе право на пенсію та соціальні виплати.

При чому, ЄСПЛ законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, в тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності і саме у зв`язку із автономними поняттями майна та власності.

У справі «Міллер проти Австрії» від 16 грудня 1974 року суд зазначив, що обов`язок сплачувати внески у фонди соціального забезпечення може створити право власності на частку активів, які формуються відповідним чином, а у справі «Гайгузус проти Австрії» від 16 вересня 1996 року вказано про те, що якщо особа робила внески у певні фонди, в тому числі пенсійні, то такі внески є часткою спільних коштів фонду, яка може бути визначена у будь-який момент, що, в свою чергу, може свідчити про виникнення у відповідної особи права власності.

У справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року ЄСПЛ зазначив, що якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, зумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Протоколу першого, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб`єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

У матеріально-правовому сенсі легітимні очікування суб`єктів мають захищатися від непередбачуваних змін законодавства, яким встановлено відповідний правовий режим (власності, інвестиційної діяльності тощо). У процедурному ж сенсі легітимні очікування стосуються однакової та послідовної правозастосовної практики, уникнення вибіркового правосуддя.

Відповідно до ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 зазначено, що згідно зі ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26 липня 2001 року (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12 липня 2001 року), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

З матеріалів справи вбачається, що вислуга років позивача складає більше 20 років, в тому числі на посадах прокурорів - більше 19 років.

В своїх рішеннях Верховний Суд наголошував на тому, що якщо у прокурорів та слідчих, які мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії, чи ні, таке право не може бути обмежено.

Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право раніше виникло).

В даному випадку відповідачем у порушення вимог чинного законодавство не вирішено питання набуття позивачем права на призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, оскаржуване рішення відповідача не містить жодного висновку з цього питання, що свідчить про необ`єктивність дослідження всіх обставин призначення позивачу пенсії за вислугу років та необґрунтованість прийнятого рішення про відмову у призначенні пенсії.

Відповідно до статті 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Таким чином, прийняття відповідного рішення про призначення пенсії відноситься саме до компетенції відповідача - Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі.

В свою чергу, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Суд може розглянути питання щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення лише у випадку систематичного грубого порушення законних прав позивача, повторної відмови суб`єкта владних повноважень у вирішенні питання за відсутності права у суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом при розгляді питання щодо втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

В даному випадку, як встановлено в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, питання призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідачем належним чином розглянуто не було, що унеможливлює прийняття адміністративним судом рішення у вигляді зобов`язання Управління Пенсійного фонду призначити позивачу відповідну пенсію.

За таких обставин належним способом захисту порушених прав позивача в даному випадку є покладення на Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі обов`язку повторно розглянути заяву ОСОБА_1 із прийняттям відповідного рішення у суворій відповідності до чинного законодавства.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, на підставі ст.317 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні з позовом до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2114,40 грн., що підтверджується квитанціями № 15 від 08.11.2018 року та № 50 від 21.11.2018 року. При зверненні позивача з апеляційною скаргою ним було сплачено судовий збір у розмірі 3172,50 грн., що підтверджується квитанцією № 1 від 07.02.2019 року.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі підлягає сума сплаченого судового збору, яка є пропорційною задоволеним позовним вимогам, та становить 1409,60 грн.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі № 5553 від 12.10.2018 року.

Зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням висновків, викладених у даній постанові апеляційного суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (65121, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 4а, ) судовий збір у сумі 1409,60 грн. (одна тисяча чотириста дев`ять гривень 60 копійок).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 липня 2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов