Справа № 149/1067/19
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 149/1067/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Войнарович М.Г.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

09 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Курка О. П. ,

секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 31 травня 2019 року (ухвалене в м. Хмільнику) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до поліцейського роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівенській області ДПП сержанта поліції Кондратюк Віталії Анатоліївни про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до поліцейського роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції в Рівенській області ДПП сержанта поліції Кондратюк Віталії Анатоліївни про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач вказав на те, що його транспортний засіб прирівнюється до легкових автомобілів категорії "В" та використовується виключно в особистих потребах для індивідуальних поїздок, а тому у відповідності до вимог ч.1 ст. 35 Закону України " Про дорожній рух" не підлягає обов`язковому технічному контролю.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 31 травня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу позивача.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про час, день та місце розгляду справи повідомлена завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, неоспорені факти про те, що 12 квітня 2019 року о 22 год. 25 хв. на автодорозі М-60 «Київ - Чоп» водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом «Mercedes-Benz», модель Sprinter 313 CDI , д.н.з. НОМЕР_1 , що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, чим порушив п.31.3 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року та скоїв правопорушення, передбачене ч. 3 ст.121 КУпАП. Також, позивач не пред`явив для перевірки реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив п.2.4 а ПДР та скоїв правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП.

За наслідками вчинення адміністративних правопорушень на ОСОБА_2 накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправно, позивач звернувся до суду для її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно винесено оскаржену постанову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху (далі - ПДР), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про дорожній рух» транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті.

Згідно частини другої, третьої статті 35 Закону України «Про дорожній рух» обов`язковий технічний контроль транспортного засобу передбачає перевірку технічного стану транспортного засобу, а саме: системи гальмового і рульового керування, зовнішніх світлових приладів, пневматичних шин та коліс, світлопропускання скла, газобалонного обладнання (за наявності), інших елементів у частині, що безпосередньо стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього природного середовища. Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів визначає Кабінет Міністрів України.

За змістом частини шостої статті 35 Закону України «Про дорожній рух» для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажних автомобілів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить - кожні два роки.

Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 №137 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку періодичність проходження обов`язкового технічного контролю для вантажних автомобілів незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років становить - кожні два роки.

Згідно підпункту «б» пункту 31.3 Правил дорожнього руху експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством якщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

Згідно частини третьої статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За приписами п.3 Порядку №137 періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить: для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки; для вантажних автомобілів незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки; для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тонни, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку; для автобусів та спеціалізованих транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, незалежно від строку експлуатації - двічі на рік.

За вимогою власника обов`язковий технічний контроль транспортного засобу, який зареєстрований в установленому порядку, але не підлягає обов`язковому технічному контролю, проводять за процедурою, визначеною цим Порядком.

Таким чином, обов`язковий технічний контроль кожні два роки проходять транспортні засоби, зокрема вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них із строком експлуатації більше двох років.

Доводи апелянта зводяться виключно до того, що автомобіль «Mercedes-Benz», модель Sprinter 313 CDI , д.н.з. НОМЕР_1 , який належить позивачу є легковим автомобілем, який не використовується з метою отримання прибутку, а тому не підлягає обов`язковому технічному контролю.

Однак, колегія суддів вважає вказані висновки апелянта помилковими з огляду на наступне.

Відповідно до п.1.10 ПДР вантажний автомобіль - це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Легковий автомобіль - це автомобіль з кількістю місць для сидіння не більше дев`яти, з місцем водія включно, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів та їхнього багажу із забезпеченням необхідного комфорту та безпеки.

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу позивача д.н.з. НОМЕР_2 зазначено марку автомобіля - Мersedes Benz, модель Sprinter 313 CDI, тип фургон малотонажний-В, дата першої реєстрації - 04.12.2010 року, рік випуску - 2005.

Тобто, здійснивши аналіз вищезазначених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку автомобіль позивача має ознаки саме вантажного автомобіля, а відтак підлягає обов`язковому технічному контролю кожні два роки.

Відповідно до ст. 222 КУпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 44-1, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 189-2, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За приписами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з ст. 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Під час розгляду справи було встановлено, що згідно інформації Національної автоматизованої інформаційної системи (НАІС) транспортний засіб Mercedes-Benz 313CDI, державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 не пройшов технічний контроль, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 121 КУпАП.

При цьому позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Аналізуючи доводи апелянта, що поліцейський не мав законного права здійснювати перевірку документів, оскільки він правил дорожнього руху не порушував, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України "Про національну поліцію" поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі:

1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху;

2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу;

3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення;

4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку;

5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути;

6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод;

7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху;

8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху;

9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв;

10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту.

Частинною 3 вказаної статті визначено, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Статтею 32 Закону України "Про Національну поліцію" визначено повноваження працівника поліції щодо перевірки документів.

Так згідно ч. 2 вказаної статті поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Відповідно до статті 16 Закону України "Про дорожній рух" водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ч.1 ст.126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка") тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів зауважує, що під час апеляційного розгляду справи судом встановлено, що підставою для зупинки транспортного засобу, яким керував позивач слугувало, те що відповідач рухаючись позаду вказаного транспортного засобу шляхом перевірки відомостей із Національної автоматизованої інформаційної системи (НАІС) встановив, що автомобіль позивача підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов.

Факт того, що автомобіль позивача не проходив технічний контроль також не заперечувалось позивачем під час спілкування з інспектором поліції.

Відтак на переконання суду апеляційної інстанції у відповідача було достатньо підстав вважати, що позивач вчинив адміністративне правопорушення передбачене ч.3 ст. 121 КУпАП України, а тому останнім було дотримано вимоги ч.1 ст. 35 Закону України "Про національну поліцію", якою визначено право працівників поліції зупиняти транспортні засоби.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення у позивача не було підстав для невиконання вимоги працівника поліції, щодо пред`явлення реєстраційного документа на транспортний засіб.

Враховуючи вищезазначене та матеріали справи, а саме відеозапис з нагрудної камери відповідача, інформацію із Національної автоматизованої інформаційної системи (НАІС), колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо правомірних дій відповідача при винесенні оскаржуваної постанови серії НК №766618 та факту порушення позивачем ПДР, які зазначенні в даній постанові.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача є необґрунтованими і судом першої інстанції безпідставно не враховано вказаної обставини при винесенні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справа про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем в повній мірі доведено факт вчинення позивачем адміністративних правопорушень, а відтак оскаржувана постанова винесена правомірно та не підлягає скасуванню.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, в той час як доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 31 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили у порядку ст.ст. 272, 325 КАС України та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України не може бути оскаржена.

Постанова суду складена в повному обсязі 09 липня 2019 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Курко О. П.