Справа № 460/3051/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4601/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Старунського Д.М.,

за участі секретаря судового засідання Ваврик Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року (суддя - Комшелюк Т.О., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 08 лютого 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 10.12.2018 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, у якому просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Рівненській області щодо невиконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №817/1692/17 про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору автомобільно-технічної інспекції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Рівненській області з 10.10.2017; стягнути з Головного управління Національної поліції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 06.02.2018 по день прийняття судом рішення. В обґрунтування позовних вимог вказує, що постанова Рівненського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №817/1692/17, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2018 року, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору автомобільно-технічної інспекції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Рівненській області на час подання позову залишається невиконаною, а відтак у позивача на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) наявне право на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2018 по день прийняття судом рішення у розглядуваній справі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року у справі №460/3051/18 позов задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 06 лютого 2018 року по 17 грудня 2018 року в сумі 85979,25 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів). В задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції у Рівненській області щодо невиконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року в справі №817/1692/17 про поновлення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору автомобільно-технічної інспекції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Рівненській області з 10 жовтня 2017 року - відмовлено. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8188,50 грн. (з урахуванням податків та обов`язкових платежів) звернуто до негайного виконання.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що виконати рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору автомобільно-технічної інспекції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Рівненській області, відповідач не міг, оскільки в штатному розписі Головного управління Національної поліції в Рівненській області такої посади не існує, так як відбулось скорочення посад. Вказує, що позивачу було відомо про даний факт, однак останній в силу невідомих для відповідача обставин, не з`являвся до управління кадрового забезпечення для написання відповідного рапорту. Крім цього, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки в Кодексі адміністративного судочинства України (далі - КАС України) містяться спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення, що в свою чергу виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Зазначає, що невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №817/1692/17, яке залишено без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2018 року, позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 09.10.2017 №226 о/с про звільнення зі служби в поліції старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 відповідно до частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів). Поновлено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору автомобільно-технічної інспекції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Рівненській області з 10.10.2017. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Рівненській області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 10.10.2017 по 05.02.2018 в сумі 32481,05 грн. (сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів). Рішення суду про поновлення на посаді та присудження виплати середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в сумі 8188,50 грн. допущено до негайного виконання.

З матеріалів справи видно, що 18.12.2018 наказом Головного управління Національної поліції в Рівненській області №310 о/с «По особовому складу», на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №817/1692/17 скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 09.10.2017 №226 о/с у частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , відповідно до пункту 4 (у зв`язку із скороченням штату) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII та поновлено його на посаді старшого інспектора сектору автомобільно-технічної інспекції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Рівненській області з 10.10.2017. Зазначеним наказом також постановлено виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 10.10.2017 по 05.02.2018 в сумі 32481,05 грн.

Відтак, із вищевикладеного вбачається, що в період часу з 06.02.2018 по 17.12.2018 відповідач, рішення суду, яке в частині поновлення та стягнення середнього заробітку за 1 місяць допущене до негайного виконання, не виконував. Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що станом на час звернення позивача з позовом до суду, ОСОБА_1 виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 10.10.2017 по 05.02.2018 в сумі 32481,05 грн.

Проте, як вже було зазначено вище, за період з 06.02.2018 по 17.12.2018, що складає 315 календарних днів, заробітна плата позивачу виплачена не була, що й стало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №817/1692/17 виконане відповідачем не в передбачений законом строк, а, отже, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу має бути виплачений відповідачем на користь ОСОБА_1 за час затримки виконання судового рішення. Водночас, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції у Рівненській області щодо невиконання зазначеного вище рішення Рівненського окружного адміністративного суду, та вказав, що в разі задоволення такої, судом буде порушено принцип правової визначеності, відповідно до якого, остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в законну силу, є обов`язковим для сторін і не підлягає сумніву.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 129-1 Конституції України: суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина третя статті 14 КАС України).

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Разом з тим, згідно з частиною шостою статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року за №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

У пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

За змістом частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, ухвалене органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання бути поновленим на роботі.

Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2019 року у справі №820/3747/18.

Враховуючи те, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року у справі №460/3051/18 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору автомобільно-технічної інспекції управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Рівненській області виконане відповідачем шляхом прийняття наказу лише 18.12.2018, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Апеляційний суд також звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04), де в пунктах 46, 48, 51, 53, 54 зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином проінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у відповідача виник обов`язок щодо його виконання.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення із згаданого відповідача середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі.

Судова колегія не приймає доводи апелянта про неможливість виконання судового рішення у зв`язку з тим, що поновлення на посаді, яка зазначена в судовому рішенні неможливе оскільки такої посади у зведеному штатному розписі Головного управління Національної поліції в Рівненській області не існує, виходячи з наступного.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частина третя статті 36 КЗпП України в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

При цьому, у пункті 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

З вищенаведеного вбачається, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, державному службовцю має бути запропонована інша рівноцінна посада державної служби, а в разі її відсутності - інша робота (посада державної служби) в цьому державному органі, за її наявності. У випадку незаконного звільнення державного службовця у зв`язку з невиконанням вимоги щодо пропозиції вакантної рівнозначної посади (іншої роботи), такий державний службовець має бути поновлений на роботі в тому органі, де збереглося його попереднє місце роботи. При цьому, у випадку скорочення посади, яку обіймав державний службовець, при поновленні на роботі йому має бути запропонована інша рівноцінна посада державної служби, а в разі відсутності такої посади - інша робота (посада державної служби) в цьому державному органі, відповідно до кваліфікації цього державного службовця.

У поданій апеляційній скарзі відповідач вказує, що позивач обрав невірний спосіб захисту, оскільки в КАС України містяться спеціальні норми, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення, а саме покликається на положення статті 383 КАС України, відповідно до якої особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Однак, колегія суддів такі доводи апелянта вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Частиною шостою статті 383 КАС України, зокрема, передбачено, що за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Статтею 249 КАС України визначено, що за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно. В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Разом з тим, з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства видно, що механізм, встановлений статтею 383 КАС України спрямований на захист особи від протиправних рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем в процесі виконання рішення, проте жодним чином не передбачає механізму стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в порядку статті 236 КЗпП України. Відносини з приводу стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі є самостійним предметом окремого судового провадження та не є способом захисту прав, передбаченим статтею 383 КАС України. Більше того, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення відмовив в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції у Рівненській області щодо невиконання зазначеного вище рішення Рівненського окружного адміністративного суду, оскільки у випадку задоволення такої судом буде порушено принцип правової визначеності, відповідно до якого, остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в законну силу, є обов`язковим для сторін і не підлягає сумніву.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, та є тотожними відзиву на адміністративний позов, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Оскільки рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині. Відтак, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. Б. Заверуха
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 08 липня 2019 року.