Справа № 308/4862/19
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6206/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Макарика В.Я., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

представник позивача: Брик А.О.

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 травня 2019 року у справі № 308/4862/19 за адміністративним позовом Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,-

суддя в 1-й інстанції Тхір О.А.,

час ухвалення рішення 16 год. 20 хв.,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 03.05.2019,-

В С Т А Н О В И В:

03 травня 2019 року Військова частина № НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернулася до суду з позовом до Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що відповідач 25 квітня 2019 року був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» відділення інспекторів прикордонної служби «Великий Березний» в районі 130 прикордонного знаку (СР) на відстані до 3000 м від ДК на північній околиці смт. Великий Березний за спробу незаконного перетинання державного кордону в складі групи осіб поза пунктом пропуску з України в Словацьку Республіку. Документи що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні. В подальшому, відповідно до ст. 263 КУпАП, його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.

Позивач вважає, що своїми діями відповідач вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 204-1 КУпАП та вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців, що виразилось у спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку. Відтак потрапив на територію України незаконним шляхом, на території України знаходиться незаконно, втратив будь які законні підстави перебувати на території України. Просить суд затримати громадянина Народної Республіки Бангладеш, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 травня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач - Військова частина № НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення постановлено при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи та при порушенні норм матеріального права судом першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення зазначив про те, що обов`язковість попереднього прийняття уповноваженим органом державної влади України рішення про примусове повернення має на меті, зокрема, надання особі, щодо якої таке прийнято, строку та можливості добровільно покинути територію України. А факт ухилення від виїзду після прийняття цього рішення може бути встановлено та підтверджено лише після закінчення строку, наданого іноземцю чи особі без громадянства.

Поряд з тим апелянт вважає, що Ужгородським міськрайонним судом не враховано, що у зазначеного іноземця відсутні будь які документи, що посвідчують особу та надають останній право на перетин державного кордону України, тобто виконати рішення про примусове повернення.

Враховуючи наявність умов, за яких особу відповідача громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 неможливо ідентифікувати, забезпечити його примусове видворення, у зв`язку із неправильним застосування Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 25 квітня 2019 року був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» відділення інспекторів прикордонної служби «Великий Березний» в районі 130 прикордонного знаку (СР) на відстані до 3000м від ДК на північній околиці смт. Великий Березний громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 за спробу незаконного перетинання державного кордону в складі групи осіб поза пунктом пропуску з України в Словацьку Республіку. Документи що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача відсутні, дані були встановлені з його слів.

ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.

28 квітня 2019 року начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Чопського прикордонного загону Олійник А. прийнято рішення про примусове повернення з України іноземця громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).

У даному рішенні про примусове видворення зазначено, що ОСОБА_3 прийнято рішення про розміщення даного іноземця в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, з одночасною передачею позову до суду про примусове видворення.

28.04.2019 року позивач подав до суду даний позов про примусове видворення відповідача за межі України, який зареєстрований у суді першої інстанції 03.05.2019 року.

Крім того, в самому ж рішенні про примусове видворення зазначено, що прийнято рішення про розміщення даного іноземця в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, з одночасною передачею позову до суду про примусове видворення, чим саме, на думку суду, взагалі позбавив можливості позивача виконати в добровільному порядку рішення про примусове видворення, адже, фактично з моменту його затримання і до часу розгляду справи судом, останній утримувався під вартою, та було обмежено свободу його пересування.

Відмовляючи в задоволенні поданої заяви, суд першої інстанції зазначив, що правовий статус іноземця передбачає обов`язок суб`єктів владних повноважень забезпечити йому реальну можливість реалізувати свої права, зокрема право на перекладача, яке перебуває у взаємозв`язку з правом знати за що він затриманий, притягається до відповідальності і яка саме санкція до нього застосовується, оскільки від цього безпосередньо залежить наявність у нього чіткої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання у його права.

Також судом зазначено, що позивач взагалі позбавив можливості відповідача виконати в добровільному порядку рішення про примусове видворення, адже, фактично з моменту його затримання і до часу розгляду справи судом, останній утримувався під вартою, та було обмежено свободу його пересування, оскільки вважає, що обов`язковість попереднього прийняття уповноваженим органом державної влади України рішення про примусове повернення має на меті, зокрема, надання особі, щодо якої таке прийнято, строку та можливості добровільно покинути територію України. А факт ухилення від виїзду після прийняття цього рішення може бути встановлено та підтверджено лише після закінчення строку, наданого іноземцю чи особі без громадянства.

Відтак, суд дійшов висновку, що після затримання відповідача позивачем приймалося рішення про його примусове видворення, проте строк добровільного виконання цього рішення в порядку ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідачу не надано. Окрім того, відповідач 25.04.2019 року був затриманий в порядку ст. 263 КУпАП на строк до трьох діб, а позивач звернувся до суду з даним позовом лише 03.05.2019 року.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не відповідає нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини сьомої статті 5 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист, що і громадяни України.

Згідно з ч. 4ст. 46 Кодексу адміністративного судочинства України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 р., ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 р., задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Відповідно до ч. 1ст. 288 КАС України, позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Адміністративні справи, визначені цією статтею, розглядаються судом за обов`язкової участі сторін у десятиденний строк з дня подання позовної заяви.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну та виїзд іноземців та осіб без громадянства з України здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України. За правилами ч. ч. 1, 2ст. 16 цього Закону, реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Відповідно до частини 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як вісімнадцять місяців.

Частиною 1 статті 289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Умовами, за яких неможливо забезпечити примусове видворення є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Так, зокрема, відповідно до пункту першого розділу VI Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України №353/271/150 від 23.04.2012 року, якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Згідно положень Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, примусове видворення передбачає: виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (ПТПІ), документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця до пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.

Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.

Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування не може перевищувати шести місяців з дня фактичного затримання особи. У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк чи прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, такий строк може бути продовжений, але не більш як на дванадцять місяців.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що вимога про затримання щодо іноземця або особи без громадянства може бути подано стосовно особи, до якої подано та розглядається адміністративний позов про примусове видворення, при цьому підставою затримання повинні слугувати докази на підтвердження обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що немає законних підстав для затримання відповідача з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач - особа, яка назвалась громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не має документів, які посвідчують особу, та не надав суду доказів про своє законне перебування на території України; ідентифікацію відповідача не проведено, тобто, у компетентного органу відсутня можливість належним чином здійснювати нагляд за переміщенням такої особи та виконанням нею законних вимог, а також, приймаючи до уваги відсутність документів на перебування в Україні та невиконання розпорядження суб`єкта владних повноважень щодо залишення території України, суд вважає, що є законні підстави для затримання відповідача з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Згідно ч. 11 ст. 289 КАС України, «строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців».

Частиною 12 ст. 289 КАС України передбачено, що про продовження строку затримання не пізніш, як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

На підставі вищенаведеного, повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Матеріали справи підтверджують, що дата звернення до суду першої інстанції зафіксована на відбитку вихідного штампа Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та свідчить про направлення документів саме 28.04.2019 року за вих.№ 21/503.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги являються частково суттєвими і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. ст. 229, 288, 308, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини № НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 травня 2019 року у справі № 308/4862/19 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Затримати відповідача - особу, яка назвалась громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на шість місяців, з моменту затримання, а саме з 25.04.2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді В. Я. Макарик
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 08.07.2019 року.