Справа № 420/5994/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5994/18
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Білоконь Н.О.,

перекладача Акімі Салім,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №215 від 09.11.2018 року та зобов`язання розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що наказ Головного управління ДМС в Одеській області №215 від 09.11.2018 року, яким відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженця або особою, яка потребує додаткового захисту є неправомірним, хибним та необґрунтованим, а отже підлягає скасуванню.

Так, подана позивачем заява не носить характер зловживання, позивач не видає себе за іншу особу, а тому відповідачам не об`єктивно та не належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на отримання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не досліджено у повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон пов`язує надання такого статусу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є уродженцем Афганістану, м. Кабул, район Мірбачакот .

Позивач вперше вибув з Афганістану у 2012 році нелегально на легковій машини за допомогою посередника його роботодавця на ім`я ОСОБА_3 , на територію України потрапив у 2013 році.

Позивач зазначав, що виїзд з країни постійного проживання відбувся через ймовірні переслідування з боку невідомих осіб у зв`язку з роботою, яку він виконував: продаж християнської літератури.

До ГУ ДМС в Одеській області позивач вперше звернувся 24.01.2014 року.

Із матеріалів особової справи позивача № 2014ОD0005 (справа за першим зверненням позивача) вбачається, що позивач зазначив, що працював в Афганістані на людину на ім`я ОСОБА_3 , а саме: роздавав книги, не знаючи про їх зміст та одного разу на вулиці його перестріли люди, які йому погрожували та дали час для того, щоб він сказав де знайти ОСОБА_3 . Також ці люди погрожували батьку позивача, у 2012 році. В якості винагороди за те, що заявник не видав свого роботодавця, ОСОБА_3 допоміг йому втекти з країни.

Матеріалами особової справи та власними показами заявника під час його співбесіди підтверджено, що він не притягався до кримінальної відповідальності на Батьківщині.

Щодо позивача винесено тільки постанову про накладення адміністративного стягнення №005019 від 23.10.2018 року, відповідно до частини 1 статті 203 КУпАП.

Під час співбесіди позивач зазначив, що в будь-яких політичних, релігійних, військових організаціях або громадських в країні свого постійного проживання, не перебував.

В протоколі співбесіди позивач зазначав, що до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, позивач не був причетний.

Матеріалами справи підтверджено, що за результатами розгляду заяви ДМС України було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2016 року №125-16, яке було оскаржено позивачем до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2017 року у справі № 815/1957/16, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Позивач оскаржив це рішення до суду апеляційної інстанції, але в ході апеляційного провадження, позивач відкликав позов, у зв`язку з поверненням до Афганістану та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.01.2018 року позов було залишено без розгляду.

Матеріалами справи підтверджено, що 23.10.2018 року позивач вдруге звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

У заяві шукач притулку вказував, що він повертався до Афганістану, у зв`язку тим, що виникли на батьківщині проблеми, його мати сильно хворіла, за неї потрібно було доглядати, він має шлюб з громадянкою України, для його життя в Афганістані була небезпека, але він вимушений був залишатися у Афганістану, оскільки хворіла мати, як тільки мати стало краще, він повернувся в Україну до своєї жінки.

Із особової справи позивача № 2018ОD0173 (справа за другим зверненням позивача) вбачається, що робітниками міграційної служби було проведене анкетування та співбесіда із шукачем притулку, здійснено перевірку на наявність нових обставин щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, направлені відповідні направлення та запити до УСБ України в Одеській області, начальникам ГУ ДМС України в областях, місті Києві, зроблена дактилоскопія, здійснене медичне обстеження. В ході проведення перевірки, шукач притулку був забезпечений перекладачем.

09 листопада 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заявник не підпадає під ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачені Конвенцією по статус біженців 1951 року та діючим Законом.

Відповідно до наказу Управління №215 від 09.11.2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Афганістану ОСОБА_1 .

Позивачу надіслано повідомлення від 09 листопада 2018 року вих. №5/1-756 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що висновок, який став підставою для прийняття рішення, яке оспорює позивач, є таким, що складений за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника та перевірки фактів, повідомлених заявником.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом статті 1 Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно пункту 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Порядок попереднього розгляду заяв регулюється статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Перевіряючи законність рішення ГУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформленні документів позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно виходити з того, що відповідачу необхідно було з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Водночас "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Отже, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На підставі частини 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В ході судового розгляду встановлено, що висновок від 09.11.2018 Управління обґрунтувало тим, що особа не бажає повертатись до країни свого постійного проживання, у зв`язку з ймовірними переслідуваннями з боку невідомих осіб, які пов`язує зі своєю роботою у Афганістані у 2012 році, яка полягала у розповсюдженні книг християнського характеру у м. Кабул та за результатами аналізу клопотання шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим, заява не містить умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З аналізу першої та другої заяви, які позивач подавав на адресу Управління щодо надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту вбачається, що у другій заяві позивачем не наведені нові обставини, які б слугували підставою для надання йому такого статусу.

Із наведених позивачем доводів та фактів та проведеної відповідачем їх перевірки вбачається, що позивачем не доведено переконливих фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського належності.

Крім того не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

З пояснень позивача, наданих під час співбесіди вбачалось, що під час його повернення до Афганістану ніяких погроз та переслідувань відносно нього не було.

Крім того варто врахувати, що позивач відмовився від розгляду його першої заяви про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, він добровільно повернувся до Афганістану та перебував там протягом 9 місяців, вільно переміщався по території країни громадянської належності, багаторазово перетинав кордон з Пакистаном, не зазнаючи жодних утисків з боку органів державної влади так і неурядових формувань, що свідчить про відсутність обґрунтованих побоювань зазнати будь-якої небезпеки на Батьківщині.

У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Так, висновок Управління, на підставі якого прийняте оскаржуване рішення, містить доводи, які спростовують твердження позивача про побоювання стати жертвою переслідування.

В ході судового розгляду позивачем не доведено, що інформація по країні походження, яка є загальнодоступною та якою він володіє, має безпосереднє відношення до нього для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту .

При розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу.

За правилами статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

В ході судового розгляду, вирішуючи справу суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Таким чином, на підставі викладеного колегія суддів вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення, яке оспорює позивач, є таким, що складений за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника та перевірки фактів, повідомлених заявником.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги.

Посилання апелянта на пункт 200 Керівництва ООН з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, згідно якого перевіряючий повинен створити обстановку довіри, щоб заявник міг чітко і повно викласти свою справу і ясно висловити свої погляди і почуття колегія суддів відхиляє, адже ОСОБА_1 не наведено будь-яких свідчень та обставин, які б вказували на несприятливу обстановку під час процедури визначення статусу біженця.

Доводи апелянта, що підтверджуючи докази не можуть бути обов`язковим елементом його доказової бази також не сприймаються колегією суддів, адже цей принцип не є абсолютним. При цьому апеляційна скарга не містить посилання хоча б на одну фактичну обставину, яка б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності

Поряд з цим колегія суддів зазначає, що під час аналізу матеріалів особової справи спостерігаються елементи зловживання шукачем захисту процедурою надання міжнародного захисту Україні, ознаки порушення українського законодавства, що у сукупності вказує на відсутність потреби заявника саме у міжнародному захисті та на звернення заявника до міграційної служби лише з метою фактичної легалізації місце перебування на території України.

Зважаючи на риторику позивача щодо причин його звернення до Міграційної служби України, останні свідчать про наміри позивача, які за ознаками є складовою трудової міграції.

Згідно Міжнародної конвенції про захист прав всіх трудящих та членів їхніх сімей 1990 р., трудящий-мігрант - це особа, яка буде займатися, займається або займалася оплачуваною діяльністю в державі, громадянином якої він чи вона не є. У конвенціях МОП працівник-мігрант - це особа, яка мігрує з однієї країни в іншу з наміром отримати роботу інакше, ніж за власний рахунок, і охоплює будь-яку особу, яка визнається згідно з законом як працівник-мігрант. Європейська конвенція про правовий статус трудящих-мігрантів 1977 р., яка ратифікована Україною 16 березня 2007 р., до трудящого-мігранта відносить громадянина Договірної Сторони, якому інша Договірна Сторона дозволила перебувати на її території з метою здійснення оплачуваної діяльності. У Конвенції про правовий статус трудящих-мігрантів і членів їхніх сімей держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав 2008 р., що ратифікована Україною 21 грудня 2011 р., трудящим-мігрантом визнається особа, яка є громадянином однієї зі Сторін, а також особа без громадянства, яка постійно проживає на території однієї Сторони, законно знаходиться та на законній підставі займається оплачуваною трудовою діяльністю на території іншої Сторони, громадянином якої вона не є та в якій постійно не проживає. У розробленому Міжнародною організацією з міграції глосарії сказано, що трудова міграція - це переміщення осіб з однієї країни в іншу або у межах країни постійного місця проживання з метою працевлаштування

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Надана ним інформація при викладені причин для надання захисту, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви.

Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.

За висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеним у постанові від 14 листопада 2018 року по справі №815/4551/17, провадження №К/9901/52630/18, такі обставини виключають надання шукачу притулку міжнародного захисту.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року у справі № 420/5994/18 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 10 липня 2019 року

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: В.О. Потапчук

Суддя: Г.В. Семенюк