Справа № 0440/5352/18
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2019 року м. Дніпросправа № 0440/5352/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Прокопчук Т.С. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Шлай А.В.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року (головуючий суддя: Кадникова Г.В.) по адміністративній справі №0440/5352/18

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 13.07.2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області), в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; скасувати винесений відповідачем наказ №54 від 31.05.2018 року; зобов`язати відповідача повторно розглянути подану ним заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Адміністративний позов обґрунтовано протиправністю дій відповідача щодо відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховуючи зазначені ним побоювання зазнати переслідування зі сторони влади Російської Федерації за ознаками віросповідання та національністю. Ненадання документальних доказів усних тверджень, не повинно, на думку позивача, бути перешкодою в прийнятті відповідачем об`єктивного рішення, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Також вважає, що відповідачем не враховано інформацію, яка підтверджує обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань в Росії відносно незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.208, ч.2 ст.205 - 5 КК РФ.

У відзиві на позов відповідач зазначив про правомірність відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до прийнятого наказу №54 від 31.05.2018 року, тому вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав не доведеності позивачем належними та допустимими доказами переслідування його за ознаками раси, віросповідання, національності, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати його біженцем у розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (далі - Закон №3671-VI).

Також судом зазначено про наявність інформації про вчинення позивачем злочинів, передбачених ч.2 ст.208, ч.2 ст.205 - 5 КК РФ (участь у діяльності терористичних організацій), що протирічить приписам ст. 6 Закону №3671-VI та Резолюціям Ради Безпеки ООН № 1373 (2001), прийнятою 28.09.2001 року та № 2178 (2014), S/RES/21789(2014)-1, прийнятої 24.09.2014 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає про протиправність прийнятого судом рішення щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач не погоджується з доводами позивача щодо протиправності прийнятого ним наказу №54 від 31.05.2018 року, вважає висновок суду першої інстанції правомірним, в зв`язку з чим просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права та правової оцінки обставин у справі колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме: бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2018 року відповідає, а вимоги апеляційної скарги є не обґрунтованими з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Кустанай Кустанайська область, Республіка Казахстан, є громадянином Російської Федерації, остання адреса проживання на території країни: АДРЕСА_1 .

20.12.2017 року ОСОБА_1 прибув на територію України з Стамбулу (Турецька Республіка) та був затриманий співробітниками прикордонної служби «Запоріжжя» Бердянського прикордонного загону в зв`язку з находженням його у міжнародному розшуку.

16.05.2018 року, перебуваючи в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» (№10), ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, причиною звернення за захистом вказав побоювання зазнати переслідувань на території Російської Федерації за ознаками віросповідання та національністю, а саме через те, що він є мусульманин-суніт, сповідує іслам (а.с.31-32).

В цей же день 16.05.2018 року головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту і соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Поронько Е.А проведено співбесіду з ОСОБА_1 , оформлену протоком, під час якої він повідомив, що не бажає повертатись до Російської Федерації, оскільки існує загроза його безпеці, життю, здоров`ю та свободі через національність та релігійну приналежність (а.с.33-57).

16.05.2018 року ОСОБА_1 видано довідку №003589 про звернення за захистом в Україні зі строком дії з 16.05.2018 року по 16.06.2018 року (а.с.8).

Наказом заступника начальника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Сімон С.А. від 31.05.2018 року №54 на підставі ст. 8 Закону № 3671-VI ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (а.с.61).

21.06.2018 року в.о. начальника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Куляба С.Б. винесено наказ №64 про визнання недійсною виданої позивачу довідки №003589 про звернення за захистом в Україні (а.с.62).

Не погоджуючись з відмовою відповідача в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з вимогами щодо визнання дій відповідача протиправними, скасування наказу №54 від 31.05.2018 року та покладання на відповідача зобов`язання повторно розглянути подану ним заяву.

Положеннями ч. 4, 6 ст. 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями п1,13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 7 ст. 7 Закону № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положеннями п.45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) визначено аналогічні ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI приписи, а п.195 цього документу передбачає, що у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і лише після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі доводи та достовірність тверджень заявника.

Матеріали справи свідчать, що позивачем в обґрунтування поданої ним заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не надано відповідачеві належні та допустимі докази переслідування його за ознаками раси, віросповідання, національності в країні походження, та докази, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, чи покарання.

Положення ст. 6 Закону № 3671-VI визначають, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: 1) яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; 2) яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; 3) яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; 4) стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; 5) яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 6) яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Із матеріалів справи вбачається, і зазначені обставини не заперечуються позивачем, що до прибуття в Україну в грудні 2017 року він проживав на території Російської Федерації, із якої він виїхав в 2012 році до безпечної для нього країни - Турецької Республіки, де вільно проживав до грудня 2017 року, за наданням статусу біженця до органів державної влади Турецької Республіки не звертався.

Затримання позивача співробітниками прикордонної служби «Запоріжжя» Бердянського прикордонного загону відбулося при прибутті авіарейсом із Турецької Республіки до України 20.12.2017 року в зв`язку з знаходженням у міжнародному розшуку за скоєння злочинів, між тим із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області тільки 16.05.2018 року, що дає підстави для висновку про спробу уникнення ним відповідальності за вчинення протиправних дій, за які на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом РФ, а не для отримання захисту.

Матеріали справи свідчать також, що 18.01.2018 року до прокуратури Запорізької області з Генеральної прокуратури України надійшли матеріали запиту Генеральної прокуратури Російської Федерації №81/3-704-17 від 17.01.2018 року про видачу ОСОБА_1 з метою притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.208, ч.2 ст.205.5 КК РФ (участь у діяльності терористичних організацій «Джейн аль-Мухаджирин валь-Ансар» та «Исламское государство»).

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що дане кримінальне переслідування пов`язане з його національністю та віросповіданням.

Викладене свідчить, що уповноваженою особою- заступником начальника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Сімон С.А. з дотриманням вимог чинного законодавства винесено 31.05.2018 року наказ №54 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для скасування оспорюваного наказу та покладання на відповідача обов`язку повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Доводами апеляційної скарги зазначені обставини не спростовано.

Оскільки судом першої інстанції у повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для справи та винесено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року по адміністративній справі №0440/5352/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 02 липня 2019 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 11 липня 2019 року.

Головуючий - суддя Т.С. Прокопчук

суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Шлай