Справа № 160/2720/19
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2019 року Справа № 160/2720/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Букіна Л.Є.,
за участі: секретаря судового засідання Бутенко П.В.,
представника позивача - Корінчук В.В.,
представника відповідача - Гармаш І.В.,
розглянувши у місті Дніпрі у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу №160/2720/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріо» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
В обґрунтування позову Товариство посилається на свою добросовісність як платника податку, оскільки ним сформовано податковий кредит і валові витрати, у періоді який перевірявся, на підставі відповідних документів бухгалтерського обліку. При цьому, усі учасники господарських операцій на момент укладання відповідних договорів, відповідали ознакам і поняттю юридичних осіб та виступали правоздатними учасниками господарського обороту, а самі правочини опосередковувалися реальним настанням правових наслідків та мали на меті отримання прибутку. Також зазначив про необґрунтованість висновків відповідача про надання безповоротної фінансової допомоги на адресу ТОВ «Млин», у зв`язку з чим вважає, що здійснюючи оскаржені донарахування податковий орган діяв не на підставі та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.04.2019 р. відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що оскаржені рішення прийняті ним у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки надані Товариством до перевірки документи та сукупність доказів свідчать про відсутність факту реального вчинення господарських операцій, а самі операції спрямовані виключно на подальшу мінімізацію податкових зобов`язань усіх учасників «паперово-транзитного» переміщення товару по ланцюгу постачання. Також зазначив про порушення позивачем умов кредитних договорів у частині цільового призначення кредитних коштів, а також посилався на несвоєчасне здійснення реєстрації податкових накладних в ЄДРПН, у зв`язку з чим, у задоволенні позову просить відмовити.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 р. закрито підготовче провадження і розпочато розгляд справи по суті.
У судовому засіданні представники сторін підтримали свої правові позиції і надали суду пояснення, аналогічні тим, що викладені в заявах по суті.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що Товариство є юридичною особою приватного права, зареєстрованого Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 02.09.99 року, перебуває на податковому обліку в органах ДФС і є платником, зокрема: податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), податку на прибуток. З установчих документів позивача вбачається, що останній здійснює діяльність з виробництва продуктів борошномельно-круп`яної промисловості (Код КВЕД 10.61 - основний).
На підставі відповідного наказу і направлень на проведення перевірки, посадовими особами відповідача у період з 22.11.2018 р. по 08.01.2019 р., проведено планову документальну виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства контроль за дотримання якого покладено на органи ДФС, правильність обчислення, повноту і своєчасність сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків, зборів та інших платежів установлених законодавством за період з 01.10.2016 по 30.09.2018 року.
За результатами перевірки відповідачем складено акт від 15.01.2019 р.№ 789/04-36-14-03/30544093, згідно з висновків якого, перевіркою встановлено порушення позивачем у тому числі п.44.1 ст.44, п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.135.1 ст.135 Податкового Кодексу України, у результаті чого останнім занижено податок на прибуток всього на суму 252 157 грн.; п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188, п.192.1 ст.192, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового Кодексу України, внаслідок завищення Товариством ряд. 21 «Сума завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду» за вересень 2018 року в сумі 174 430 грн.; п. 201.1 та п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем несвоєчасно здійснено та не здійснено реєстрацію податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних (відсутня реєстрація) в Єдиному реєстрі податкових накладних, що тягне за собою накладення штрафу у розрахунковому розмірі в залежності від термінів порушення реєстрації накладних та незареєстрованої суми ПДВ.
Такі висновки податковий орган обумовлює наявною у базах даних ДФС податковою інформацією стосовно контрагентів позивача - ТОВ «Вестерн-М» та ТОВ «Страттон ФС», які на думку відповідача, створені для штучного документообігу з огляду на відсутність у них основних фондів, трудових ресурсів та невідповідності придбаного товару по ланцюгу постачання, що за позицією контролюючого органу свідчить про «безтоварність» здійснення спірних господарських операцій між позивачем та вказаними суб`єктами господарювання. Також зазначено про порушення позивачем умов кредитних договорів у частині цільового призначення кредитних коштів, внаслідок надання безвідсоткової фінансової допомоги на адресу ТОВ «Млин», а також виявлено несвоєчасне здійснення реєстрації деяких податкових накладних в ЄДРПН.
На підставі такого акту і встановлених порушень, відповідачем 15.03.2019 року прийнято:
- податкове повідомлення-рішення № 000797140, яким Товариству зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 174 430,00 грн.;
При вирішенні спору суд виходить з того, що згідно з п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Відповідно до п.п.134.1.1 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування фінансового результату до оподаткування визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень розділу 3 ПКУ.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:
зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);
збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Згідно з п.135.1 ст. 135 Податкового кодексу України, базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 Податкового кодексу України.
Статтями 138-140 Податкового кодексу України встановлений перелік різниць, на які коригується фінансовий результат до оподаткування. Зазначений перелік не містить різниць, які б передбачали коригування фінансового результату до оподаткування на витрати за операціями, що не пов`язані з господарської діяльністю платника податків, та по операціях, що не містять ділової мети.
Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, які підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, які безспірно підтверджують існування обставин, що виключає право платника, зокрема, на формування податкового кредиту, валових витрат та інших фінансових показників.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для встановлення порушень з боку позивача та донарахування йому спірних грошових зобов`язань стало посилання податкового органу на зібрану податкову інформацію щодо контрагентів-позивача (ТОВ «Вестерн-М» та ТОВ «Страттон ФС»), з якими Товариство мало господарські взаємовідносини у період, який перевірявся та стосовно яких (контрагентів) податковим органом встановлено відсутність основних фондів, незначну чисельність персоналу, невідповідність номенклатури придбаного та у подальшому реалізованого товару, при цьому, вказані підприємства не є виробниками такої продукції.
У той же час судом, з аналізу суті і наслідків господарських операцій позивача, які мали місце у періоді, що перевірявся, встановлено, зокрема таке.
Крім того, між Товариством та ТОВ «Страттон ФС» укладено договір поставки №116-17 від 25 грудня 2017. На підставі цього договору ТОВ «ТРІО» придбало у ТОВ «Страттон ФС» пшеницю. Про фактичне виконання умов договору і відповідно набуття активів між ТОВ «ТРІО» та ТОВ «Всстерн-М» свідчать складені платіжні доручення свідчать складені платіжні доручення: №2251 від 28.12.2017, №36 від 09.01.2018, видаткові накладні: №56 від 28.12.2017, №57 від 28.12.2018, № 58 від 28.12.2017, №59 від 28.12.2017, №60 від 28.12.2018, №2 від 03.01.2018.
Судом також встановлено, що Товариство проводило аналіз придбаного зерна пшениці, що підтверджуються карткою аналізу зерна: № 34 від 26.12.2017 р., які у повній мірі відображають зміст господарських операцій та їх вартісні показники. Зокрема, у зазначених документах докладно відображено, які саме товари були поставлені, в яких обсягах, у який час. Копії зазначених документів додаються до цього позову в якості доказу. Реальність здійснення фінансово - господарських операцій ТОВ «Страттон ФС» також підтверджується Витягами з реєстру податкових накладних та податковими накладними.
Отже, факт реальності придбання позивачем товарів (послуг) за вказаними договорами, підтверджується вищенаведеними первинними документами, які на переконання суду є належними документами підтвердження реального характеру спірних операцій.
Крім того, суд виходить з того, що на час здійснення спірних господарських операцій контрагенти позивача були зареєстрованими в установленому законом порядку, відповідали ознакам і поняттю юридичної особи та виступали правоздатними учасниками господарського обороту.
Окрім цього, суд зазначає, що платник податку (покупець товару), який дотримався вимог закону щодо формування податкового кредиту та валових витрат не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням контрагентом чи його постачальниками вимог законодавства щодо створення підприємства, здійснення господарської діяльності, виконання податкових зобов`язань тощо і в подальшому зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на валові витрати та податковий кредит. У разі коли постачальник чи його контрагенти допустили порушення вимог законодавства при веденні фінансово-господарської діяльності, то це тягне відповідальність та негативні наслідки щодо них. При цьому, судовий контроль не призначений перевіряти економічну доцільність рішень, що приймаються субєктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема: при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобовязань тощо).
Численні Рішення Європейського суду з прав людини містять висновки про необхідність здійснення податкового контролю за діяльністю контрагента-постачальника, стягнення з нього належних платежів та штрафних санкцій, що не мало б прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Рішення по справі «Бізнес Суппорт Центр проти Болгарії», заява № 6689/03). Покладання на позивача відповідальності за можливі порушення законодавства іншими суб`єктами господарювання та посилання контролюючого органу на недоведеність факту постачання та придбання позивачем товару у зв`язку із неможливістю встановлення походження такого товару за ланцюгом постачання за так званим "розривом" ланцюга постачання та формування податкового кредиту за рахунок "підміни" товару, протирічить принципу індивідуальної відповідальності, закріпленого статтею 61 Конституції України. При придбанні товару покупець зобов`язаний лише сплатити відповідну суму податку на додану вартість продавцю в ціні товару, який зобов`язаний внести цю суму податку на додану вартість до бюджету і у випадку невиконання свого обов`язку понести за це відповідальність.
Нереальність господарських операцій з придбання платником податків товарів (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише відсутності у контрагентів позивача достатньої кількості кваліфікованих працівників та складських приміщень для надання послуг позивачу та/або неможливості проведення зустрічних звірок з ними.
Також, в матеріалах справи відсутні докази встановлення податковим органом обставин на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. Податковим органом не доведено наявності протиправного умислу та мети при укладенні угод позивачем з вказаними контрагентами, що мали місце під час здійснення позивачем підприємницької діяльності.
За таких обставин, викладені в Акті твердження щодо виявлення відповідачем в діях позивача порушень п.6 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, оскільки позивачем абсолютно вірно відображено в даних бухгалтерського обліку первинні документи щодо взаємовідносин з ТОВ «Вестерн-М» та ТОВ «Страттон ФС», що у свою чергу вказує на те, що господарські операції в дійсності відбувалися, що також підтверджується рухом активів від позивача - на поточні рахунки вказаних юридичних осіб перераховувалися грошові кошти за отриманий товар, з боку ТОВ «Вестерн-М» та ТОВ «Страттон ФС» в адресу позивача постачався товар.
Щодо використання Товариством кредитних коштів, отриманих від банків, для надання безвідсоткової фінансової допомоги на адресу ТОВ «МЛИН», суд зазначає про таке.
Протягом січня 2017 року - вересня 2018 року Товариство нараховано відсотки у розмірі 721870,35 грн, які останнім віднесено до складу витрат.
Податковий орган не визнає вказані кошти витратами підприємства, оскільки використані не на поповнення обігових коштів ТОВ «ТРІО» та як наслідок, не спрямовані на придбання сировини для виробництва продукції, придбання товарів, робіт, послуг пов`язаної з веденням господарської діяльності підприємств та робить висновок про порушення останнім умов кредитних договорів в частині цільового призначення кредитних коштів.
Відповідно до п.6 Положення (страндарту) бухгалтерського обліку, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Пунктом 7 цього ж Положення визначено, що витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.
Згідно із 27 того ж Положення, до фінансових витрат відносяться витрати на проценти (за користування кредитами отриманими, за облігаціями випущеними, за фінансовою орендою тощо) та інші витрати підприємства, пов`язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включаються до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 "Фінансові витрати".
Проте, суд не може погодитись з такими висновками податкового органу та з цього приводу зазначає, що між ТОВ «ТРІО» та ТОВ «МЛИН» укладено договір від 01.04.2016 № 186-01-04/16 надання послуг з переробки та зберігання, згідно з якого ТОВ «ТРІО» (далі - «Замовник») доручає ТОВ «МЛИН» (далі - «Виконавець»), а Виконавець зобов`язується надати послуги з переробки зерна вівсу, пшениці, проса, ячменю тощо на відповідно вівсяні пластівці, борошно, пшоно, крупу ячнєву тощо. Замовник за власний рахунок закуповує сировину, передає її для переробки до ТОВ «МЛИН» за власний рахунок власними чи орендованими транспортними засобами або за рахунок постачальників сировини доставляє сировину на виробничі площадки Виконавця.
Під час судового розгляду встановлено, що окрім відносин, що регулюються договором надання послуг з переробки, Позивач мав з Виконавцем інші господарські відносини - надавав останньому позики у вигляді поворотної фінансової допомоги, діючи в рамках правового поля України, на підставі договору про надання поворотної фінансової допомоги. Внаслідок цього, у Виконавця виникала дебіторська заборгованість перед позивачем.
Відповідно до пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 Кодексу фінансова допомога - це фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі.
Правовою основою для отримання поворотної фінансової допомоги є договір позики. Відносини за договором позики регулюються ст. 1046 - 1053 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд зазначає, що викладені відповідачем в Акті факти щодо використання позивачем саме кредитних коштів у загальній сумі 22 219 537,35 грн. за період січень 2017 - вересень 2018 р. для надання поворотної фінансової допомоги ТОВ «Млин» не знайшли свого підтвердження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач внаслідок реалізації власної продукції та послуг отримав, крім кредитних коштів, ще 368 770 715,52 гривень, що підтверджується оборотно-сальдовою відомістю, причому як кредитні кошти, так і грошові кошти, отримані від реалізації товарів та послуг, поступали на одні й ті ж поточні рахунки, з яких проводилися оплати як наданих послуг чи придбаних товарів, так і переведення грошових коштів в якості поворотної фінансової допомоги ТОВ «МЛИН», що договором № 1-01-01/14 про надання поворотної фінансової допомоги між ТОВ «ТРІО» та ТОВ «МЛИН» та відповідними банківськими виписками.
Перевіркою встановлено, що Товариством на протязі січень 2017 року - вересень 2018 року нараховано відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 721870,35 грн, які останнім віднесено до складу витрат. Відповідно, контролюючим органом сума податку на прибуток приватних підприємств нараховано у розмірі 129936 грн.
Разом з цим, відповідачем під час розгляду справи не доведено, що ці витрати відображені Товариством у бухгалтерському обліку як проценти за користування кредитом і що саме така сума процентів нарахована за кредитні кошти, які перераховувалися ТОВ «МЛИН».
Таким чином, відповідачем не доведено, що ці витрати відображені у бухгалтерському обліку позивача як проценти за користування кредитом, і що саме така сума процентів нарахована за кредитні кошти, які перераховувались ТОВ «МЛИН».
Отже, суд не вбачає в діях позивача порушення умов кредитних договорів в частині цільового призначення кредитних коштів.
Згідно із пунктом 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни),
Згідно із статтею 120-1 статті 120-1 Податкового кодексу України, порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі:
10 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації до 15 календарних днів;
20 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 16 до 30 календарних днів;
30 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 31 до 60 календарних днів;
40 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації від 61 до 365 календарних днів;
50 відсотків суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення строку реєстрації на 366 і більше календарних днів.
Отже, позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, на користь позивача підлягає присудженню понесені судові витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог - у розмірі 7344,39 грн.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріо» - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області від 15.03.2019 року № 000797140, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Тріо» зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 174 430, 00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 31.05.2019 року.

Суддя Л.Є. Букіна