Справа № 520/1472/19
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Шляхова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 р. Справа № 520/1472/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 року, повний текст складено 13.05.2019 року по справі № 520/1472/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 року № 312-18;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апелянт зазначив про не врахування судом першої інстанції, що відповідачем не надано належної правової оцінки поясненням позивача стосовно ситуації, яка склалася в країні його походження.

Державна міграційна служба України (далі - відповідач) надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

З урахуванням ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 19.10.2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.08.2018 року рішенням Державної міграційної служби України № 312-18 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, то у позивача відсутні реальні побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного,які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як свідчать матеріали справи, позивач народився та проживав з рідними у місті Ер-Рияд Королівства Саудівська Аравія , до грудня 2013 року мешкав в місті Хан Юніс (Палестина).

З метою навчання прибув в Україну в 2013 році, державний кордон з Україною позивач перетнув легально на запрошення вищого навчального закладу - Харківської національної академії міського господарства за навчальною візою.

З протоколів співбесід вбачається, що з січня 2014 року до вересня 2014 року позивач навчався на підготовчому факультеті в Харківській національній академії міського господарства. З вересня 2014 року до вересня 2017 року навчався на медичному факультеті Харківського Національного університету ім. В.Н. Каразіна, з 3-го курсу якого був відрахований наказом № 2301-3/599 від 14.09.2017 року за невиконання навчального плану, а саме за не здачу інтегрованого іспиту КРОК.

Позивач не являється військовозобов`язаним, оскільки в Палестині немає армії.

В своїй заяві позивач стверджує, що не може повернутися до Палестини через небезпеку в цьому регіоні та через своє бажання продовжувати навчання.

12.10.2017 року позивач сплатив штраф за нелегальне перебування на території України

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник прибув до України у 2013 році з метою навчання. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 19.10.2017 року.

Колегія суддів зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

Так, з аркушів співбесід міграційного органу з позивачем вбачається, що позивач - мусульманин (сунніт), до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, причетним ніколи не був. Позивач не повідомив жодних фактів про інциденти із застосуванням фізичного насильства персонально до нього з боку ХАМАС. Крім того, інформацію щодо затримання ХАМАС його двоюрідного брата, викладену в заяві, позивач документально не підтвердив.

Згідно висновку ГУ ДМС України в Харківській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017КН0044 встановлено, що під час опрацювання заяви ОСОБА_1 та проведення аналізу його звернення використано інформацію, надану Відділенням Посольства України в державі Ізраїль при Палестинській національній адміністрації (лист від 08.11.2017 року № 61622/17-500-416, с. о/с 83-86), відповідно до якої на початку жовтня 2017 року у Секторі Газа за активного посередництва Єгипту була підписана нова угода про примирення між Фатахом і Хамасом . Поїздка до анклаву урядової делегації ПА на чолі з Прем`єр-міністром Р.Хамдаллою стала можливою після того, як де-факто владний там ісламський рух висловив готовність передати повноваження уряду національної єдності. Проведено засідання кабінету, створено кілька комітетів для вирішення головних питань передачі влади, зокрема, стосовно прикордонних переходів та службовців, які працювали у Секторі Газа до захоплення там влади Хамасом у 2007 році. 9 жовтня 2017 року повноважні представники Фатаху та Хамасу провели в Каїрі кілька раундів переговорів щодо подальших кроків з реалізації угоди про примирення.

1 листопада 2017 року відбулася офіційна передача адміністративного контролю над прикордонними переходами від Хамасу до ПА в особі підрозділу президентської гвардії. На прикордонному переході Рафах у церемонії взяли участь представники Єгипту, вперше з часу розколу у 2007 році з палестинської сторони на будівлі вивішено портрет президента ПА М.Аббаса .

Процес примирення та передачі влади проходить за активного посередництва Єгипту і заохочення та підтримки з боку ООН та ЄС; США та Ізраїль не заперечують, однак висувають умовою створення нового палестинського уряду національної єдності визнання Хамасом Ізраїлю, його відмову від насильства та визнання ним раніше підписаних ізраїльсько-палестинських угод. Водночас після підписання нової угоди про примирення між Фатахом і Хамасом на початку жовтня 2017 року іде процес передачі владних повноважень від ісламського руху до уряду національної єдності, у тому числі міністерств, органів правопорядку, безпекових структур, прикордонних переходів. За наявною інформацією, Хамас у Секторі Газа і Фатах на Західному березі звільнили раніше ув`язнених політичних противників.

Таким чином, влада в анклаві переходить до ПА, основу якої складає Фатах, а отже у Секторі Газа створюються умови, в яких відсутнє переслідування членів, прибічників та активістів партії Фатах з політичних мотивів.

Крім того, це дасть можливість поступово зняти блокаду як з ізраїльської, так і єгипетської сторони, забезпечити не лише пересування, але і працевлаштування жителів анклаву в Ізраїлі (до 2000 року десятки тисяч з них працювали в Ізраїлі), що знизить гостроту безробіття і сприятиме поліпшенню соціально-економічної та гуманітарної ситуації у Секторі Газа.

Отже, за висновком по справі №2017КН0044, повідомлені заявником побоювання повернення до країни його походження, з урахуванням отриманої довідкової інформації по країні походження, не дають підстав визначити заявника біженцем.

Таким чином, у офіційних джерелах відсутня інформація про те, що на території Палестини відбуваються відкриті військові дії.

З огляду на вищевказане, незважаючи на наявність напруженої ситуації з безпекою, на території Палестини, у тому числі в Секторі Газа, на даний час не відбувається відкритий збройний конфлікт між Палестиною та Ізраїлем.

Колегія суддів зазначає, що позивач не тікав із Саудівської Аравії від небезпеки, рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну з метою навчання в Україні.

Колегія суддів зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому колегія суддів вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до Головного управління міграційної служби в Харківській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець".

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Дана позиція узгоджується з правовим висновком висловленим Верховним Судом у постанові від 14.03.2018 року у справі № 820/1502/17.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв на підставі, в межах повноважень, з метою, якою таке повноваження надано, та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального п

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 по справі № 520/1472/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов