Справа № 240/384/19
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/384/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

11 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Совгири Д. І. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року (м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Громадська організація "Проти придурків та ідіотів" до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Представництво МВФ в Україні про визнання бездіяльності, зобов`язання розглянути п.3 заяви від 12.12.2018,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Представництво МВФ в Україні, в якому просив:

- визнати бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо неналежного розгляду п.3 заяви ОСОБА_1 від 12.12.2019, у частині відмови направити до представництва МВФ акт реагування на порушення прав ОСОБА_1 , визначених Законом, з метою їх усунення та надання відповіді на його заяву від 04.09.2018;

- зобов`язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини розглянути п.3 заяви ОСОБА_1 від 12.12.2019, а саме щодо направлення до представництва МВФ акту реагування на порушення прав ОСОБА_1 , визначених Законом України "Про звернення громадян", з метою їх усунення та надання відповіді на його заяву від 04.09.2018.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

В силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 спільно з громадською організацією "Проти придурків та ідіотів", відповідно до Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі Закон України №393/96-ВР) звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини із заявою в якій, крім іншого, просив направити до МВФ акт реагування на порушення прав заявника визначених Законом з метою їх усунення та надання відповіді на його заяву. У заяві вказував про те, що Постійним представником МВФ в Україні не надано відповідь на звернення позивача від 04.09.2018, та те що відмова у наданні відповіді на звернення є незаконною і має ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 213-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що потребує реагування з боку Уповноваженого Верховної ради України з прав людини (а.с. 8).

14.01.2019 представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини В.Барвицьким направлено на адресу позивача відповідь №5/15-331675.18/06-121, в якій, зазначено про те, що Голова Представництва Міжнародного валютного фонду та члени його персоналу користуються привілеями та імунітетами відповідно до Розділу 8 статті ХІ Статей Угоди Міжнародного валютного фонду, прийнятих 22.07.1944, зокрема імунітетом від юрисдикції стосовно дій при виконанні своїх офіційних обов`язків, за винятком випадків, коли МВФ відмовляється від такого імунітету. Крім того, у наданій на звернення позивача відповіді зазначено, що підстави для застосування заходів реагування Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за зверненням позивача від 12.12.2018 відсутні (а.с. 9).

На думку позивача, відповідач неналежно розглянув його звернення, оскільки у надісланій відповіді жодним чином про прохання направити до МВФ акт реагування на порушення прав заявника визначених законом з метою їх усунення та надання відповіді на заяву не згадується, таким чином позивач вважає, що відповідачем допущено бездіяльність стосовно розгляду його звернення, яка є протиправною.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, та у спосіб, що передбачені положеннями Конституції та Законів України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону України від 23.12.1997 №776/97-ВР "Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини" (далі - Закон України №776/97-ВР), метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України, та запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України №776-97-ВР, сферою застосування Закону є відносини, що виникають при реалізації прав і свобод людини і громадянина між громадянином України, незалежно від місця його перебування, іноземцем чи особою без громадянства, які перебувають на території України, та органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх посадовими і службовими особами.

Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України №393/96-ВР.

Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України №776/97-ВР, при розгляді звернення Уповноважений: 1) відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина; 2) роз`яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому; 3) направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення; 4) відмовляє в розгляді звернення.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.12.2018 до відповідача надійшло звернення ОСОБА_1 та Громадської організації "Проти придурків та ідіотів" від 12.12.2018 №20 щодо порушення Представництвом МВФ права на звернення (а.с. 8).

Перевіривши зазначене звернення, представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом від 14.01.2019 №5/15-331675.18/06-121 (а.с. 9) повідомив позивача про відсутність правових підстав для вжиття заходів реагування у зв`язку з тим, що сфера дії Закону України №776/97-ВР, який регулює діяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не поширюється на правовідносини, що виникають між громадянином України й міжнародними організаціями.

Не погоджуючись зі змістом відповіді представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, позивач оскаржив бездіяльність відповідача до суду, вважаючи, що пункт 3 його звернення від 12.12.2018 №20, який стосувався скерування до Представництва МВФ актів реагування Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, було розглянуто неналежним чином.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Судова колегія зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У постанові від 13.06.2017 у справі № 21-1393а17 ВСУ роз`яснив, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскільки звернення позивача було розглянуто відповідно до вимог Закону України №393/96-ВР з наданням відповідних роз`яснень, дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини не можуть бути кваліфіковані як бездіяльність.

По-друге, слід наголосити, що Міжнародний валютний фонд є міжнародною організацією та спеціалізованою установою Організації Об`єднаних Націй. Спеціалізовані установи ООН є суб`єктами міжнародного права та наділені відповідною правосуб`єктністю.

Зміст міжнародної правосуб`єктності розкривають, зокрема, права міжнародних організацій: права на привілеї й імунітети; права створювати норми міжнародного права (права на укладення договорів із державами, міжнародними організаціями, іншими суб`єктами міжнародного права); права обміну представництвами з державами та міжнародними організаціями.

Одним з істотних елементів міжнародної правосуб`єктності міжнародної організації є наявність у неї привілеїв та імунітетів, які є необхідною умовою існування власної волі міжнародної організації. Саме наявність привілеїв та імунітетів у міжнародної організації є гарантією її відповідного правового статусу, який би забезпечував реалізацію поставлених перед нею завдань і виключав негативний вплив держави місцезнаходження штаб-квартири організації або її територіального представництва на її на внутрішні та зовнішні справи.

Відповідно до підпункту "е" пункту "іі" розділу І статті 1 Конвенції про привілеї та імунітети спеціалізованих установ ООН, учасником якої є Україна з 13.04.1966, Міжнародний валютний фонд є спеціалізованою установою ООН, яка сприяє економічному зростанню та зайнятості шляхом надання тимчасової фінансової підтримки країнам.

Відповідно до пункту "а" статті 19 Конвенції про привілеї та імунітети спеціалізованих установ ООН, посадові особи спеціалізованих установ не підлягають судовій відповідальності за сказане або написане ними та за всі дії, здійснені ними в якості посадових осіб.

Голова Представництва МВФ та члени його персоналу користуються привілеями та імунітетами відповідно до розділу 8 статті XI Статей Угоди Міжнародного валютного фонду, прийнятих 22.07.1944, зокрема імунітетом від юрисдикції стосовно дій під час виконання своїх офіційних обов`язків, за винятком випадків, коли Міжнародний валютний фонд відмовляється від такого імунітету.

Окрім того, згідно з частиною першою статті 1 Закону України №393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Отже, оскільки Представництво МВФ не є належним суб`єктом звернення у розумінні Закону України №393/96-ВР та органом, на відносини з яким поширюється сфера застосування Закону України №776/97-ВР, правових підстав для вжиття заходів реагування відповідача до Представництва Міжнародного валютного фонду в Україні не було.

Враховуючи те, що звернення позивача від 12.12.2018 №20 було розглянуте відповідно до вимог Закону України №393/96-ВР із наданням роз`яснень згідно з пунктом 2 частини третьої статті 17 Закону України №776/97-ВР, та відповідь на яке направлено на адресу ОСОБА_1 листом від 14.01.2019 №5/15-331675.18/06-121, то судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за безпідставністю.

При цьому, позивачем в апеляційній скарзі не було спростовано вищевказаних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 11 липня 2019 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Совгира Д. І. Боровицький О. А.