Справа № 520/359/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 р.Справа № 520/359/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Донець Л.О. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб" на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Мороко А.С.) від 22.04.2019 року (повний текст рішення складено 26.04.2019 р.) по справі №520/359/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб", звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 22.10.2018 №1, від 22.10.2018 № 1, від 22.10.2018 № 1, від 18.10.2018 № 7, від 18.10.2018 №7, від 18.10.2018 № 7.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки акту перевірки, на підставі якого винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, є необґрунтованими та помилковими та спростовуються наданими позивачем доказами.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Зазначив, що надані позивачем первинні документи об`єктивно засвідчують здійснення господарських операції між позивачем та його контрагентами - ТОВ "Транзитзерно", ТОВ "Ліатріс", ТОВ "Лаконіс Трейд", ТОВ "Охоронна фірма "Вовкодав", ТОВ "Будівельна компанія "Вільнюс", ТОВ "Салус Групп", а тому висновки податкового органу, з якими погодився суд першої інстанції, про порушення платником вимог діючого законодавства є необґрунтованими. Також вважає помилковими висновки перевіряючих, з якими погодився суд першої інстанції, щодо правомірності нарахування суми грошового зобов`язання з військового податку та застосування штрафних санкцій з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що співробітниками ГУ ДФС у Харківській області проведена планова документальна виїзна перевірка ТОВ "Харківагроснаб" з питань дотримання податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 31.03.2018, валютного - за період з 01.01.2016 по 31.03.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2016 по 31.03.2018, за наслідками якої складено Акт № 3620/20-40-14-01-08/25190036 від 28.08.2018 року.

Під час перевірки податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, а саме:

пп. 134.1.1 п. 134 ст. 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), п. 15 П (С) БО "Дохід", в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 353554,00 грн (ІІ квартал 2016 в сумі 44922,00 грн, ІІІ квартал 2016 в сумі 50539,00 грн, IV квартал 2016 в сумі 187883 грн, ІІ квартал 2017 в сумі 70210,00 грн;

- п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 314827,00 грн (березень 2017) та встановлено завищення від`ємного значення з податку на додану вартість в сумі 78011,00 грн (березень 2018);

- п. 201.10 ст. 201 ПК та застосовано згідно п. 120-1.1 ст. 120 ПК України;

- п.п. 176.2 "б" п. 176.2 ст. 176 ПК України, ТОВ фірма "Харківагроснаб" в довідці за формою № 1-ДФ за ІІ квартал 2016 року, не відобразило доходи, отримані платником податку як додаткове благо у вигляді суми грошового відшкодування витрат за ознакою доходу "126" Дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених ст. 165 ПК України (пп.164.2.17 ПК України);

- абз. г) п.п. 164.2.17 п.164.2 ст. 164, п.п.176.2 "а" п. 176.2 ст. 176 ПК України в частині не нарахування та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб на доходи, отримані платником податку як додаткове благо у вигляді суми грошового відшкодування витрат громадянина ОСОБА_1 ;

- п.п. 1.2, п.п.1.3 п.п. 1.4 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ, абз. г), п.п. 164.2.17 п.164.2 ст.164, п.п.176.2 "а" п. 176.2 ст. 176 ПК України в частині не нарахування та неперерахування до бюджету військового збору на доходи, отримані платником податку як додаткове благо у вигляді суми грошового відшкодування витрат громадянина ОСОБА_1 .

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, ГУ ДФС у Харківській області винесені податкові повідомлення-рішення, а саме:

- № 1 від 22.10.2018 з податку на прибуток приватних підприємств, яким збільшено суму податкового зобов`язання в розмірі 353554,00 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 88388,50 грн;

- № 1 від 22.10.2018 з податку на додану вартість, яким визначено суму завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в розмірі 78011,00 грн;

- № 1 від 22.10.2018 з податку на додану вартість, яким збільшено суму податкового зобов`язання в розмірі 314827,00 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 157413,50 грн.

- № 7 від 18.10.2018 з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати, яким нараховано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 510,00 грн;

- № 7 від 18.10.2018 з військового збору, яким збільшено суму податкового зобов`язання в розмірі 875,08 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 258,41 грн;

- № 7 від 18.10.2018 з військового збору, яким збільшено суму податкового зобов`язання в розмірі 10500,94 грн, нараховано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 2625,23 грн та нараховано пеню в розмірі 3100,91 грн.

Позивач, не погоджуючись із правомірністю вказаних податкових повідомлень-рішень, звернувся до суду із даним позовом.

Під час розгляду справи встановлено, що фактичною підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, слугували встановлені за наслідком проведеної перевірки висновки податкового органу про відсутність реального характеру укладених між позивачем та контрагентами - ТОВ "Транзитзерно", ТОВ "Ліатріс", ТОВ "Лаконіс Трейд", ТОВ "Охоронна фірма "Вовкодав", ТОВ "Будівельна компанія "Вільнюс", ТОВ "Салус Групп", господарських операцій. Також податковий орган дійшов висновку про протиправне ненарахування та неперерахування підприємством до бюджету податку на доходи фізичних осіб, отримані як додаткове благо у вигляді суми грошового відшкодування витрат громадянину ОСОБА_1 та військового збору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість встановлених за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та, як наслідок, правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів частково погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку (п. 22.1 ст. 22 ПК України).

Згідно п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно п.198.1 ст.198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом п.198.6 ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата складання податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду.

Згідно п. 201.4 ст. 201 ПК України, податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов`язань продавця.

Платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг, постачання яких має безперервний або ритмічний характер:

покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом такого місяця;

покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер, протягом такого місяця.

Як встановлено під час судового розгляду справи, позивач у перевіряємий період мав господарські відносини із контрагентами - ТОВ "Транзитзерно", ТОВ "Ліатріс", ТОВ "Лаконіс Трейд", ТОВ "Охоронна фірма "Вовкодав", ТОВ "Будівельна компанія "Вільнюс", ТОВ "Салус Групп".

Перевіряючи правомірність висновків податкового органу щодо відсутності реального характеру вищевказаних господарських операцій, які були покладені в основу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону України №996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов`язкові реквізити, визначені ч. 2 ст. 9 Закону України №996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704 (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як встановлено під час розгляду справи, 05 травня 2016 року між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (покупець) та ТОВ "Транзитзерно" (продавець) укладено договір купівлі - продажу № 5-16, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати, а покупець - оплатити та прийняти запчастини до сільгосптехніки в кількості, асортименті та по ціні відповідно до накладних.

Також, 06 травня 2016 року між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (покупець) та ТОВ "Транзитзерно" (продавець) укладено договір купівлі - продажу № 6-16, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати, а покупець - оплатити та прийняти запчастини до залізничних локомотивів в кількості, асортименті та по ціні відповідно до накладних.

Позивач на підтвердження реальності укладених із контрагентом господарських операцій надав видаткові накладні: № 2 від 13.05.2016, № 3 від 16.05.2016, № 4 від 16.05.2016.

На підтвердження факту транспортування придбаного товару позивачем, як під час проведеної перевірки, так і під час судового розгляду справи було надано товарно-транспортні накладні: № 513 від 13.05.2016 та № 516 від 16.05.2016.

Зобов`язання по оплаті вартості товару були виконані позивачем шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на користь контрагента, що підтверджується наданими копіями виписок банку. Зауважень щодо виконання обов`язку з оплати вартості згаданого у цих документах товару в акті перевірки контролюючим органом не викладено.

На виконання умов договору контрагентом виписано на адресу позивача податкові накладні № 2 від 13.05.2016, № 3 від 16.05.2016,№ 4 від 16.05.2016. Станом на час виконання умов договірних відносин підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Позивач вказував, що придбаний товар в подальшому використано у власній господарській діяльності, а саме реалізований іншим суб`єктам господарювання, на підтвердження чого надано копії відповідних первинних документів, а саме: договорів, видаткових накладних, виписок банку, податкових накладних, товарно-транспортних накладених, довіреностей на отримання ТМЦ.

Також, у перевіряємий період ТОВ фірма "Харківагроснаб" (покупець) мало господарські відносини із ТОВ "Салус Групп" (продавець) на підставі укладеного договору купівлі - продажу №СХ42 від 31 жовтня 2016 року, відповідно до умов якого, продавець зобов`язується передати, а покупець - оплатити та прийняти запчастини до сільгосптехніки в кількості, асортименті та по ціні відповідно до накладних.

На підтвердження реальності укладених із контрагентом господарських операцій позивачем надано та долучено до матеріалів справи копії видаткових накладних: № 8 від 01.11.2016, № 9 від 01.11.2016, № 46 від 02.11.2016.

Факт транспортування придбаних ТМЦ підтверджується наданими товарно-транспортними накладними: № 9/1116 від 01.11.2016, № 18/1116 від 02.11.2016.

На виконання умов договору контрагентом виписано на адресу позивача податкові накладні № 8 від 01.11.2016, № 9 від 01.11.2016, № 46 від 02.11.2016. Станом на час виконання умов договірних відносин підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Судом встановлено, що між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (Сторона 1) та ТОВ «ЛТД Нефріт» (Сторона 2) укладено договір переведення боргу від 21.11.2016 року, відповідно до умов якого Сторона 1 перевела борг по договору № СХ42 від 31.10.2016 року укладеному із ТОВ "Салус Групп" (Кредитор) у розмірі 469275,20 грн., а Сторона 2 приймає на себе виконання зобов`язань по вказаному договору. Вказаний договір було підписано посадовими особами ТОВ фірма "Харківагроснаб", ТОВ «ЛТД Нефріт» та ТОВ "Салус Групп".

Позивач вказував, що придбаний товар в подальшому використано у власній господарській діяльності, а саме реалізований іншим суб`єктам господарювання, на підтвердження чого надано копії відповідних первинних документів, а саме: договорів, рахунків на оплату, видаткових накладних, виписок банку, податкових накладних, товарно-транспортних накладених, довіреностей на отримання ТМЦ.

Також, як вбачається з матеріалів справи, 12 травня 2016 року між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (замовник) та ТОВ "Ліатріс" (підрядник) укладено договір підряду № 08/2, відповідно до умов якого підрядник зобов`язується: доставити на об`єкт необхідні інструменти (механізми), виконати всі передбачені договором будівельні роботи відповідно до затвердженої документації в строки, встановлені даним договором, інформувати замовника в письмовій формі про обставинах, які виникли не з вини підрядника, які можуть вплинути на строки закінчення виконання робіт, а замовник - до початку робіт забезпечити підрядчика необхідною проектною документацією, отримати всі необхідні дозволи на початок будівельних робіт на об`єкті у відповідності до п. 4.1 договору, проводити оплату виконаних будівельних робіт у строки, визначені в розділі 4 договору, забезпечити загальні заходи по охороні праці на об`єкті будівництва, забезпечити охорону об`єкта будівництва та машини й механізмів, які знаходяться на ньому.

На підтвердження факту виконання вказаного договору позивачем долучено до матеріалів справи копії договірної ціни, локального кошторису на будівельні роботи та акту приймання виконаних будівельних робіт № 1 за липень 2016 року.

Зобов`язання по оплаті вартості товару були виконані позивачем шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на користь контрагента, що підтверджується наданими копіями виписок банку. Зауважень щодо виконання обов`язку з оплати вартості згаданого у цих документах товару в акті перевірки контролюючим органом не викладено.

На виконання умов договору контрагентом виписано на адресу позивача податкову накладну № 1 від 04.07.2016. Станом на час виконання умов договірних відносин підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Як зазначив під час розгляду справи позивач, необхідність укладення вищезгаданого договору була зумовлена виконанням підприємством зобов`язань підрядника за договором підряду від 06.05.2016 року №08, укладеним із ПрАТ «Комбінат виробничих підприємств», на підтвердження чого надано копії відповідних первинних документів, а саме: договору, договірної ціни, локального кошторису на будівельні роботи, підсумкової відомості ресурсів, кошторису, довідки про вартість виконаних будівельних робіт, акту приймання виконаних будівельних робіт № 1 за липень 2016 року, виписок банку, податкових накладних.

Крім того, як встановлено під час розгляду справи, у перевіряємий період позивач мав господарські взаємовідносини із ТОВ "Лаконіс Трейд".

Так, 02 грудня 2016 року між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (замовник) та ТОВ "Лаконіс Трейд" (виконавець) укладено договір на виконання робіт будівельним обладнанням № 65 М, відповідно до п.1.1 якого виконавець зобов`язується виконати по заявці замовника на своєму технічному обладнанні зі своїм персоналом будівельні роботи.

На підтвердження факту виконання вказаного договору позивачем долучено до матеріалів справи копію акт здачі-приймання робіт № 1 від 21.12.2016.

Зобов`язання по оплаті вартості товару були виконані позивачем шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на користь контрагента, що підтверджується наданими копіями виписок банку. Зауважень щодо виконання обов`язку з оплати вартості згаданого у цих документах товару в акті перевірки контролюючим органом не викладено.

На виконання умов договору контрагентом виписано на адресу позивача податкову накладну № 109 від 21.12.2016. Станом на час виконання умов договірних відносин підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Як зазначив під час розгляду справи позивач, необхідність укладення вищезгаданого договору була зумовлена виконанням підприємством зобов`язань підрядника за договором підряду від 14.07.2016 року №2016/СП/57, укладеним із ТОВ «Паркінг+», на підтвердження чого надано копії відповідних первинних документів, а саме: договору, договірної ціни, локального кошторису на будівельні роботи, відомості ресурсів, розрахунку загальновиробничих витрат, виписок банку, податкової накладної.

Також, 12 грудня 2016 року між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (покупець) та ТОВ "Лаконіс Трейд" (продавець) укладено договір купівлі - продажу № 62, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати, а покупець - оплатити та прийняти запчастини до залізничних локомотивів в кількості, асортименті та по ціні відповідно до накладних.

12 грудня 2016 року між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (покупець) та ТОВ "Лаконіс Трейд" (продавець) укладено договір купівлі - продажу № 68, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати, а покупець - оплатити та прийняти запчастини до сльгосптехніки та будівельний інструмент в кількості, асортименті та по ціні відповідно до накладних.

16 грудня 2016 року між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (покупець) та ТОВ "Лаконіс Трейд" (продавець) укладено договір купівлі - продажу № 64С, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати, а покупець - оплатити та прийняти будівельні матеріали та будівельний інструмент в кількості, асортименті та по ціні відповідно до накладних.

Позивач на підтвердження реальності укладених із контрагентом господарських операцій надав видаткові накладні: № 161 від 19.12.2016, № 172 від 20.12.2016, № 184 від 21.12.2016, № 185 від 21.12.2016, № 186 від 21.12.2016, № 198 від 23.12.2016.

На підтвердження факту транспортування придбаного товару позивачем, як під час проведеної перевірки, так і під час судового розгляду справи було надано товарно-транспортні накладні.

Зобов`язання по оплаті вартості товару були виконані позивачем шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на користь контрагента, що підтверджується наданими копіями виписок банку.

На виконання умов договору контрагентом виписано на адресу позивача податкові накладні № 15 від 19.12.2016, № 132 від 20.12.2016, №91 від 21.12.2016, №94 від 21.12.2016, № 200 від 23.12.2016, №108 від 21.12.2016. Станом на час виконання умов договірних відносин підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Позивач вказував, що придбаний товар в подальшому використано у власній господарській діяльності, а саме, частково реалізований іншим суб`єктам господарювання, на підтвердження чого надано копії відповідних первинних документів, а саме: договорів, видаткових накладних, виписок банку, податкових накладних, товарно-транспортних накладених, довіреностей на отримання ТМЦ. Інша частина використана при виконанні підприємством зобов`язань підрядника за договором підряду від 25.11.2016 року №206/СП/70, укладеним із ТОВ «Паркінг+», на підтвердження чого надано копії відповідних первинних документів, а саме: договору, договірної ціни, локального кошторису на будівельні роботи, відомості ресурсів, розрахунку загальновиробничих витрат, виписок банку, податкової накладної.

01 березня 2017 року між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (замовник) та ТОВ "Охоронна фірма "Вовкодав" укладено договір охорони № 22, відповідно до умов якого замовник доручає, а охоронна фірма зобов`язується за плату забезпечити супроводження та цілодобово схоронність товарно-матеріальних цінностей та іншого майна замовника.

На підтвердження виконання даного договору представником позивача долучено до матеріалів справи акти приймання - передачі № 2 від 01.05.2017, № ОУ-0631/01 від 31.05.2017.

Зобов`язання по оплаті вартості товару були виконані позивачем шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на користь контрагента, що підтверджується наданими копіями виписок банку.

На виконання умов договору контрагентом виписано на адресу позивача податкову накладну № 172 від 31.05.2017. Станом на час виконання умов договірних відносин підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Як зазначив під час розгляду справи позивач, необхідність укладення вищезгаданого договору була зумовлена господарською необхідністю, а саме охороною сваєвдавлюючих установок та товарно матеріальних цінностей позивача, які використовувались підприємством з метою виконання договорів підряду із іншими суб`єктами господарювання, а саме: ТОВ «Гранд-омега-трейд» (договір від 09.11.2016 р. №24) та ТОВ «ТБК «Будпостач» (договір від 08.02.2017 р. №03). На підтвердження чого надано копії відповідних первинних документів, а саме: договорів, договірної ціни, календарну виконання робіт, локального кошторису на будівельні роботи, актів здачі-приймання робіт, виписок банку, податкових накладних.

Також, 17 квітня 2017 року між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (покупець) та ТОВ "Охоронна фірма "Вовкодав" (продавець) укладено договір купівлі - продажу №174, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати, а покупець - оплатити та прийняти будівельні матеріали та будівельний інструмент в кількості, асортименті та по ціні відповідно до накладних.

Позивач на підтвердження реальності укладених із контрагентом господарських операцій надав видаткову накладну №РН-0429/02 від 29.04.2017.

На підтвердження факту транспортування придбаного товару позивачем, як під час проведеної перевірки, так і під час судового розгляду справи було надано товарно-транспортну накладну.

Зобов`язання по оплаті вартості товару були виконані позивачем шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на користь контрагента, що підтверджується наданими копіями виписок банку.

На виконання умов договору контрагентом виписано на адресу позивача податкову накладну №116 від 29.04.2017. Станом на час виконання умов договірних відносин підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Позивач вказував, що придбаний товар в подальшому використано у власній господарській діяльності, при виконанні підприємством зобов`язань субпідрядника за договором субпідряду від 24.03.2017 року №2017/СП/7, укладеним із ТОВ «Паркінг+», на підтвердження чого надано копії відповідних первинних документів, а саме: договору, договірної ціни, відомості ресурсів, розрахунків, акту приймання виконаних будівельних робіт, виписок банку, податкової накладної.

Матеріалами справи підтверджується, що 01.06.2017 між ТОВ фірма "Харківагроснаб" (покупець) та ТОВ "Будівельна компанія "Вільнюс" (продавець) укладено договори купівлі - продажу №46 та № 47, відповідно до умов яких, продавець зобов`язується передати, а покупець - оплатити та прийняти запчастини до сільгосптехніки в кількості, асортименті та по ціні відповідно до накладних.

На виконання умов даного договору підприємством виписано видаткові накладні №20-06 від 20.06.2017 та №21-06 від 21.06.2017.

На підтвердження транспортування придбаного у контрагента товару позивачем надано під час розгляду справи копії товарно-транспортних накладних.

Зобов`язання по оплаті вартості товару були виконані позивачем в повному обсязі. Зауважень щодо виконання обов`язку з оплати вартості згаданого у цих документах товару в акті перевірки контролюючим органом не викладено.

На виконання умов договору контрагентом виписано на адресу позивача податкові накладні №480 від 20.06.2017, №481 від 21.06.2017. Станом на час виконання умов договірних відносин підприємства були зареєстровані платниками податку на додану вартість.

Позивач вказував, що придбаний товар в подальшому використано у власній господарській діяльності, а саме, реалізований іншим суб`єктам господарювання, на підтвердження чого надано копії відповідних первинних документів, а саме: договорів, видаткових накладних, виписок банку, податкових накладних, довіреностей на отримання ТМЦ.

Надані позивачем первинні документи у повній мірі розкривають зміст господарських операцій.

За приписами статті 4 Закону України №996-XIV, одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Перевіряючи факт здійснення господарської операції, на підставі якої платником податків сформовано дані податкового обліку, суд досліджує товарність такої операції в сукупності чинників, що впливають на її реальний зміст. Зокрема, суд оцінює документи та інші дані, що відображені платником податків в податковому та бухгалтерському обліку, з урахуванням специфіки спірної господарської операції.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів чи допущення помилок в їх оформленні не може слугувати підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо іншими даними буде підтверджено фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податку у зв`язку з його господарською діяльністю.

Колегія суддів зазначає, що незначні недоліки у заповненні бухгалтерських документів не свідчать про їх неналежність та недопустимість як доказів. Більш того, вони не є підставою для висновку про нереальність здійснення господарської операції та про обґрунтованість рішення органу доходів і зборів щодо нарахування податкового зобов`язання. Таким чином, помилки у їх оформленні не можуть бути підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків.

З приводу посилання податкового органу, з якими погодився суд першої інстанції, на відсутність реального характеру господарських операцій через наявність помилок та відсутності всіх відомостей у наданих ТТН, колегія суддів зазначає наступне.

Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції у цілому.

Відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 11.09.2018 року у справах №804/4787/16, №815/6105/17 та №820/477/18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином враховуючи, що транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність ТТН або наявність у них певних неточностей не може свідчити про відсутність реального характеру господарської операції.

Не визнаючи господарські операції позивача з контрагентами реальними, контролюючий орган також виходив з аналізу податкової інформації про контрагентів з приводу відсутності у них необхідних трудових ресурсів виробничих потужностей.

Разом з тим, відповідач в даному випадку жодним чином не спростував твердження представника позивача про те, що залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу), а основні засоби можуть перебувати в постачальника/субпідрядника на праві оренди чи лізингу.

Відтак, наявна у контролюючого органу податкова інформація про контрагентів позивача не є належним доказом безтоварності спірних господарських операцій, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку. Тобто, у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок/надання послуг, як у дослідженому судом випадку, платник не може відповідати за порушення, допущені постачальником, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26.03.2019 року по справі №804/13206/13, від 02.04.2019 року по справі №804/1444/14, від 09.04.2019 року по справі №822/1602/13-а.

З приводу доводів податкового органу про наявність кримінального провадження стосовно контрагентів позивача, колегія суддів зазначає наступне.

У постанові від 20.02.2018 у справі №826/6280/13-а Верховний Суд зазначив, що сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність право позивача на формування податкового кредиту та витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно листа Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012р. № 2379/12/13-12 вказано, що адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Таким чином, в такого роду спорах, посилання фіскального органу на протоколи допиту свідків у кримінальній справі, де ще немає вироку по справі - не є належним доказом.

Колегія суддів вказує, що докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

В рішенні від 5 липня 2016 року по справі № 21-1793а16 Верховний суд України вказав, що сам факт заперечення директором контрагента своєї участі у діяльності товариства та у підписанні товариством від його імені первинних облікових та бухгалтерських документів, за умови, що на час встановлення фактичних взаємовідносин сторін керівником цього товариства в Єдиному реєстрі підприємств і організацій України значився саме цей директор, не може бути свідченням безтоварності спірних операцій, за умови скасування щодо нього постанови про порушення кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України (Фіктивне підприємництво).

Також, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі №826/6280/13-а вказав, що сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність право позивача на формування податкового кредиту та витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Таким чином, не заслуговують на увагу посилання контролюючого органу щодо наявності протоколів допиту, в якому засновники заперечують свою участь у діяльності товариства та у підписанні від його імені первинних документів, оскільки судовим розглядом не встановлена достовірність та допустимість вказаних протоколів як належного доказу по справі, а сам факт заперечення такої участі не може бути беззаперечним свідченням безтоварності спірної операції.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 08.08.2018 року по справі №820/4428/17.

З приводу посилання податкового органу, з якими погодився суд першої інстанції, на відсутність реального характеру господарських операцій між позивачем та ТОВ "Ліатріс" на наявність вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2017 року та ухвали від 30.05.2017 року по справі №331/2945/17, колегія суддів зазначає наступне.

Так, основне питання, яке має значення для вирішення цього адміністративного спору, пов`язане із оцінкою вироків у кримінальному провадженні, якими встановлена фіктивність контрагентів, за результатами взаємовідносин з якими позивачем сформовано відповідні показники.

Сам факт наявності вироків, особливо тих, які ухвалені на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених у вироках, які набрали законної сили.

Обставини, встановлені у вироку, мають значення для правильного вирішення цієї адміністративної справи і повинні бути оціненими судом в силу дії принципу офіційного з`ясування обставин справи.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 31.07.2018 року по справі №808/1507/16 та від 20.12.2018 року по справі №826/20081/16.

Також, згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 05.06.2018 у справі №805/649/15-а, відсутність у вироку конкретних обставин щодо господарських операцій, періодів їх здійснення, даних посадових осіб, що підписували первинні документи спростовує доводи заявника касаційної скарги, що цей вирок є належним доказом нереальності господарських операцій Товариства з його контрагентами та беззаперечно свідчить про наявність податкового правопорушення платником податків при формуванні податкового кредиту.

Колегія суддів зазначає, що вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30.05.2017 року по справі №331/2945/17 не було встановлено, що позивач мав господарські відносини із ТОВ "Ліатріс", а обставини господарської діяльності між підприємствами не досліджувались.

Крім того, встановлені вироком обставини мали місце у період часу з 27 травня 2015 року по 08 квітня 2016 року, а саме створення учасниками організованої групи суб`єктів господарювання-юридичних осіб, які у вказаний період використовувались в незаконній діяльності, а саме: конвертації грошових коштів, у тому числі з метою умисного ухилення від сплати податків іншими субєктами господарювання, та/або планували використовувати у такій злочинній діяльності.

В свою чергу, взаємовідносини між позивачем та ТОВ "Ліатріс" відбувались у травні-липні 2016 року.

Доказів про наявність фактів, які б свідчили про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагента та злагодженості дій між ними контролюючим органом всупереч вимог процесуального закону надано не було.

Стан виконання податкових обов`язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв`язку з господарською діяльністю платника податків. Це випливає з того, що норми податкового законодавства пов`язують формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування та податкового кредиту з фактом придбання товарів з метою використання в господарській діяльності.

Отже, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, та податкового кредиту має значення не те, які зобов`язання сторони обумовили договором, а те, що вчинив платник податків. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.

Відповідачем не надано доказів та не наведено жодних обставин, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про непов`язаність операцій з господарською діяльністю позивача, про не вчинення операцій, про відсутність факту надання послуг.

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами (ст. 46 Конвенції).

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов`язання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права"

Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - "ЄСПЛ").

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії, ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування" отримати ефективне здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов`язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес"АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "...Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки, колегія суддів вважає, що правочин відповідає положенням норм чинного законодавства України.

Висновки податкового органу про можливі порушення податкового законодавства зі сторони контрагента позивача, не є підставою для висновку про порушення саме позивачем вимог податкового законодавства.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника, з якими погодився суд першої інстанції, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, на ненадання позивачем під час перевірки певних документів, оскільки суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Право надавати заперечення щодо висновків органу державної фіскальної служби та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 17.10.2018 року по справі №2а-3684/12/0970, від 19.02.2019 року по справі №813/3/14, від 26.03.2019 року по справі №812/8245/13-а, від 09.04.2019 року по справі №826/18650/14.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях позивача порушення вимог законодавства по господарським взаємовідносинам із вищевказаними контрагентами та, як наслідок, неправомірності нарахування за вказані порушення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток та податку на додану вартість на підставі податкових повідомлень-рішень від 22.10.2018 року №1, №1, №1, а тому висновки суду першої інстанції є помилковими.

З приводу встановлених за наслідком проведеної перевірки висновків податкового органу про порушення позивачем вимог діючого законодавства в частині оподаткування податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати, а також військового збору, за наслідками яких винесено податкові повідомлення-рішення від 18.10.2018 року №7, № 7, № 7 колегія суддів зазначає наступне.

Оподаткування суми надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт, не повернутої у встановлений строк визначено п.170.9 ст. 170 ПК України.

Так, згідно п.п. «а» п.п.170.9.1 п. 170.9 ст. 170 ПК України, податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме на відрядження - у сумі, що перевищує суму витрат платника податку на таке відрядження, розрахованій згідно із цим підпунктом.

Не є доходом платника податку - фізичної особи, яка перебуває у трудових відносинах із своїм роботодавцем або є членом керівних органів підприємств, установ, організацій, сума відшкодованих йому у встановленому законодавством порядку витрат на відрядження в межах фактичних витрат, а саме, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в`їзд (віз), обов`язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов`язані з правилами в`їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв`язку із здійсненням таких витрат.

Під час перевірки контролюючим органом встановлений факт відшкодування витрат директору підприємства на перебування у відрядженні громадянина ОСОБА_1 , який не перебуває у трудових відносинах з ТОВ фірма "Харківагроснаб" та не є членом керівних органів підприємства.

Позивачем ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не було надано жодних належних та допустимих доказів відсутності факту вказаного порушення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими встановлені за наслідком проведеної перевірки висновки про порушення позивачем вимог абз. г) п.п. 164.2.17 п.164.2 ст. 164, п.п.176.2 "а" п. 176.2 ст. 176 ПК України в частині не нарахування та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб на доходи, отримані платником податку як додаткове благо у вигляді суми грошового відшкодування витрат громадянина Ганжі В.В.

Порядок справляння військового збору визначено п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, згідно положень якого, платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу, а об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Враховуючи правомірність висновків перевіряючи про порушення позивачем вимог діючого законодавства в частині не нарахування та неперерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб на доходи, отримані платником податку як додаткове благо у вигляді суми грошового відшкодування витрат громадянина ОСОБА_1 , висновки податкового органу про порушення підприємством п.п. 1.2, п.п.1.3 п.п. 1.4 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ, абз. г), п.п. 164.2.17 п.164.2 ст. 164, п.п.176.2 "а" та п.п. 176.2 "б" п. 176.2 ст. 176 ПК України є правомірними.

На підставі викладеного, винесені за наслідками вищевказаних порушень податкові повідомлення-рішення від 18.10.2018 року №7, № 7, № 7 є законними та обґрунтованими, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу відмови в задоволенні позовних вимог щодо їх скасування у судовому порядку.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні адміністративного позову про скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Харківській області 22.10.2018 року №1, №1, №1 із прийняттям в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог щодо їх скасування.

В іншій частині рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Судові витрати позивача зі сплати судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги на підставі положень ст. 139 КАС України підлягають розподілу, шляхом стягнення сплачених сум за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб" задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року по справі №520/359/19 скасувати в частині відмови в задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб" про скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Харківській області 22.10.2018 року №1, №1, №1.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб" задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області 22.10.2018 року № 1, № 1, № 1.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 року по справі №520/359/19 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (вул.Пушкінська, 46, м.Харків, 61057, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Харківагроснаб" (Помірки, буд.70, м.Харків, 61070, ) витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 14882 (чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн. 91 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 22324 (двадцять дві тисячі триста двадцять чотири) грн. 37 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець М.І. Гуцал
Повний текст постанови складено 08.07.2019 року.