Справа № 560/440/19
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/440/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лабань Г.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

11 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року (повний текст якого складено у м. Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про встановлення факту, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у лютому 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому, з урахуванням виправлених вимог, просила визнати неправомірними дії відповідача щодо ненарахування їй пенсії та зобов`язати відповідача нараховувати та виплачувати їй пенсію, починаючи з 01.09.2018 за правовстановлюючими документами, що є в пенсійній справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що вона звернулась до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії, однак відповідач відмовив у призначення пенсії у зв`язку з тим, що в трудовій книжці допущена помилка в даті народження. На переконання позивача, доказами належності їй трудової книжки можуть слугувати копії паспорта, водійського посвідчення, медичної книжки, дозволу на роботу, оскільки вона дійсно з 1995 по 2006 роки працювала водієм тролейбуса. У зв`язку із викладеним, позивач вважає дії відповідача протиправними.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Так, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції не звернув увагу, що на момент розгляду справи на її поштову адресу надійшов лист від відповідача, а відтак останній виніс рішення про відмову у призначенні їй пенсії, однак не повідомив про це суд, у зв`язку із чим порушив вимоги ст. 78 КАС України. Крім того, встановлення факту приналежності трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 необхідно позивачу для того, щоб вона мала змогу отримувати пенсію.

25 червня 2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

З урахуванням вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, позивач - ОСОБА_1 30.11.2018 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Як стверджує позивач, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повідомило її про те, що врахувати при призначенні їй пенсії трудову книжку серії НОМЕР_1 немає законних підстав, оскільки у цій трудовій книжці міститься виправлення в даті народження позивача.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо ненарахування їй пенсії, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області не приймало і позивач не надала суду доказів порушення відповідачем її права на отримання пенсії, а тому вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача нараховувати та виплачувати їй пенсію, починаючи з 01.09.2018 за правовстановлюючими документами, що є в пенсійній справі, є передчасними.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції по суті спору, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності в особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Даючи правову оцінку доводам апеляційної скарги щодо протиправності відмови відповідача у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 пенсії, суд апеляційної інстанції зважає на наступне.

З матеріалів справи слідує, що позивач до суду першої інстанції не надала жодного доказу прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні їй пенсії.

Тобто, в контексті розгляду даної справи має місце обставина, що позивач звернулася до суду 18 лютого 2019 року ще до моменту винесення рішення про відмову у призначенні їй пенсії і, відповідно, не обґрунтувала належним чином у чому полягало порушення її прав, що і слугувало підставою для висновку про передчасність заявлених позовних вимог.

При цьому, лист від 26.03.2019 № 9884/03, яким ОСОБА_1 повідомлено про відмову у призначенні пенсії, остання надала лише разом з апеляційною скаргою. Як зазначає позивач в своїй апеляційній скарзі, даний лист нею було отримано 26 березня 2019 року, в той час як оскаржуване судове рішення винесено 11 квітня 2019 року і судом першої інстанції не вжито заходів до витребування даного доказу.

З даного приводу колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з тим, в апеляційній скарзі не міститься належного обґрунтування щодо наявності обставин, які об`єктивно позбавили позивача можливості надати даний доказ в період з 26.03.2019 і по день винесення рішення судом першої інстанції, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції не приймає його до уваги.

Доводи ж апелянта про те, що саме суд першої інстанції мав витребувати даний доказ у відповідача, оскільки на останнього покладено обов`язок доведення правомірності винесення оскаржуваного рішення відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що зі змісту ч. 1 ст. 77 КАС України випливає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Більше того, положеннями ч. 1 ст. 80 КАС України надано право учаснику справи, у разі неможливості самостійно надати докази, подати клопотання про витребування доказів судом, яким не скористалася позивач в ході розгляду справи в суді першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що ненадання позивачем доказів порушення її прав при зверненні до суду є достатньою підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31.01.2018 по справі К/9901/1141/18 (802/2678/15-а).

Щодо доводів апелянта про те, що встановлення факту приналежності трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 необхідно їй для отримання пенсії, то колегія суддів вказує на те, що ухвалою суду першої інстанції від 19 лютого 2019 відмовлено у відкритті провадження по даній позовній вимозі і роз`яснено право на звернення з заявою про встановлення факту за нормами ЦПК України, а відтак оцінка вказаним доводам не може бути надана у відповідності до КАС України.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини, у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Колегія суддів також зазначає, що в п. 23 рішення "Проніна проти України" Європейського суду з прав людини вказав, що "п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення".

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що решта доводів апеляційної скарги не спростовують правомірності прийнятого рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем норм процесуального права, а відтак підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 11 липня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Граб Л.С.