Справа № 280/125/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2019 року м. Дніпросправа № 280/125/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.02.2019 (головуючий суддя Новікова І.В., повний текст рішення складено 05.02.2019)

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 28 протоколу №111 від 09.11.2018 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із настанням інвалідності ІІІ групи, внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Позов обґрунтовано тим, що протокольне рішення комісії Міністерства оборони України від 09.11.2018 №111 не відповідає вимогам Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зазначає, що 29.08.2017 позивачу при первинному огляді МСЕК встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах де велись бойові дії. Також, на засіданні Центральної військової-лікарської комісії МОУ позивачу підтверджено множинні вогнепальні осколкові поранення голови, живота, правої нижньої кінцівки, контузія головного мозку у 1985 році. Отже, позивач вважає, що у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби в країнах де велись бойові дії, він набув право на отримання одноразової грошової допомоги, відповідно до Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975. Вважає відмову у виплаті одноразової грошової допомоги протиправною та просить задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.02.2019 в задоволенні позову відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що положеннями п.6 ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пп.3 п.6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975, для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. Суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі встановлення інвалідності після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, право на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає. Оскільки позивача було звільнено з строкової військової служби у 1985 році, а вперше встановлена інвалідність більше ніж через три місяці після звільнення зі строкової військової служби, то право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у позивача відсутнє.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності саме з дати встановлення такої інвалідності.

Відповідачем до апеляційного суду надано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що пункт 2 Постанови КМУ №975 передбачає, що допомога, що не призначена, призначається і виплачується в установленому законом порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги. Днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, що зазначена у довідці про медико-соціальної експертної комісії, однак не пізніше ніж через 3 місяці після звільнення із служби. Зазначає, що оскільки зі служби позивача звільнено в 1985 році, то позивач не має права на отримання зазначеної грошової допомоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 1983 по 1985 проходив строкову військову службу в Збройних силах СРСР та у період проходження військової служби брав участь у бойових діях у складі обмеженого контингенту Радянських військ в Демократичній Республіці Афганістан, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_1 (а.с. 10-12).

Відповідно до висновків Центральної військово-лікарської комісії МОУ, що викладені у витязі з протоколу Центральної ВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 29.06.2017 №1829, множинні вогнепальні осколкові поранення голови, живота, правої нижньої кінцівки (контузія головного мозку у 1985 році) рядового у відставці ОСОБА_1 пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

29 серпня 2017 року, під час первинного огляду МСЕК №1, ОСОБА_1 безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при прибуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 13).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином норми Конституції України захищають громадян які мають право на соціальний захист, зокрема, у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Матеріалами справи підтверджується, що у зв`язку із встановленням позивачу в 2017 році ІІІ групи інвалідності з причин захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при прибуванні в країнах, де велись бойові дії (позивачу підтверджено множинні вогнепальні осколкові поранення голови, живота, правої нижньої кінцівки, контузія головного мозку у 1985 році), позивач звернувся за отриманням одноразової грошової допомоги.

При цьому, за результатами поданих позивачем документів, відповідач дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства України одноразова грошова допомога призначається особам, звільненим зі строкової служби, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби. ОСОБА_1 інвалідність встановлено понад 3-місячний термін (витяг з протоколу засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 09.11.2018 №111).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Водночас, відповідно до пп. 6 п. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві.

Матеріалами справи підтверджується, що інвалідність позивачу встановлена вперше більше ніж через 30 років після звільнення зі строкової служби, отже право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у позивача відсутнє.

Слід зазначити, що призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, також урегульовано Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі - Порядок №975).

Так, пунктом 3 Порядку № 975 (в редакції, яка діяла на момент встановлення інвалідності позивачу) передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

При цьому, підпунктом 3 пункту 6 Порядку № 975 визначено, що військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному чи резервісту під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період строкової військової служби, проходження таких зборів, служби у військовому резерві.

Отже, в разі встановлення інвалідності після сплину 3-х місяців від дня звільнення з служби, права на отримання вказаної одноразової допомоги не виникає.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду: від 30.10.2018 у справі № 760/16027/16-а; від 26.06.2018 у справі № 750/5074/17; від 26.06.2019 року у справі № 641/8966/16а, де зазначено, що одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим в з військової служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивача звільнено з строкової військової служби у 1985 році, що підтверджується відомостями з військового квитка серії НОМЕР_1 , в свою чергу ІІІ група інвалідності з причин захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при прибуванні в країнах, де велись бойові дії, позивачу первісно встановлена у 2017 році (а.с.13).

Тобто, право на отримання одноразової грошової допомоги не виникло в силу вищезазначених норм, оскільки датою встановлення позивачу групи інвалідності є 29.08.2017, що перевищує 3-х місячний строк від дня звільнення з служби (більше ніж на 30 років).

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вищезазначене є мотивом для не прийняття судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються доводами, викладеними відповідачем в відзиві на апеляційну скаргу та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на результати апеляційного розгляду справи та характер спірних правовідносин, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.02.2019 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.02.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України, протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

В повному обсязі постанова виготовлена 25.06.2019.

Головуючий суддя Ю.В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя А.В. Суховаров