Справа № 620/1554/19
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2019 року Чернігів Справа № 620/1554/19

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Житняк Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, в якому просить:

- визнати протиправним наказ відповідача від 19.03.2019 №65 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою", яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території Софіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області;

- зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території Софіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області (за межами населеного пункту) на підставі заяви від 17.05.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що незважаючи на рішення суду про визнання протиправною відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідач повторно порушив право позивача на отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, зазначивши підставою такої відмови, ті самі обставини, що вже були предметом розгляду в суді.

Ухвалою від 04.06.2019 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Також встановлено відповідачу 15-дений строк з дня вручення вказаної ухвали для надання відзиву на позов.

У строк, визначений судом, відповідачем подано відзив на позов, в якому останній не погоджується з позовними вимогами, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що здійснюючи перевірку за критерієм віднесення земель, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області (далі - Головне управління) було встановлено, що земельна ділянка з приводу безоплатної приватизації якої звернувся позивач, не є землями державної власності, а відносяться до земель колективної власності колишнього КСП "Софіївське". Також вказує, що рішення щодо долі не розпайованої частини земель КСП "Софіївське", зокрема і щодо передачі їх до земель запасу, не приймалося, правові підстави стверджувати, що розпорядником цих земель є Головне управління відсутні. Таким чином, Головне управління не мало і не має правових підстав для розпорядження землями колективної власності колишнього КСП «Софіївське». Крім того, рішення щодо передачі не розпайованих земель КСП "Софіївське" до земель запасу загальними зборами власників земельних часток (паїв) КСП "Софіївське" чи зборами уповноважених або створеного ним органу управління, якому передано функції по господарському управлінню колективним майном не приймалося. З огляду на наведене, вважає, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, відмовляючи позивачу у наданні дозволу, діяло виключно в межах чинного законодавства і не вчиняло жодних порушень інтересів позивача.

Позивачем подано відповідь на відзив, в якій останній не погоджується з доводами відповідача, вважає їх безпідставними, а свої вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

ОСОБА_1 17.05.2018 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Софіївської сільської ради Носівського району Чернігівської області (за межами населеного пункту).

До заяви позивачем додані копія паспорта громадина України та посвідчення учасника бойових дій; копія картки платника податків; графічний матеріал бажаного місця розташування земельної ділянки.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 12.06.2018 №К-5420/0-2646/0/94-18 "Про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою" ОСОБА_1 роз`яснено, що Головне управління не має правових підстав щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та вказано, що бажана земельна ділянка включена до державного акту на право колективної власності колишнього КСП "Софіївське" серії НОМЕР_1 від 14.11.1995, який не скасований, право колективної власності не припинено. Враховуючи, що на даний час законодавством не врегульовано питання щодо повноважень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування в частині розпорядження землями колективної власності, надання земельних ділянок із земель колективної власності не входить до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області.

Вважаючи відмову протиправною позивач звернувся до суду за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 по справі №2540/3253/18 визнано протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, викладену у листі від 12.06.2018 №К-5420/0-2646/0/94-18, зобов`язано розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.05.2018 та прийняти рішення в порядку та спосіб, визначений Земельним кодексом України.

На виконання вказаної постанови, наказом №65 від 19.03.2019 відповідач відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, у зв`язку з тим, що земельна ділянка включена до державного акту на право колективної власності колишнього КСП "Софіївське" серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №16 від 14.11.1995, і згідно із пунктом 21 Перехідних положень Земельного кодексу України вважаються власністю Софіївської територіальної громади.

Вказаний наказ став підставою для звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Кожному громадянину України, згідно ст.14 Конституції України гарантується право на землю.

Пунктом "в" ч.3 ст.116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

У відповідності до ч.2 ст.22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

При цьому, пункт "а" ч.3 ст.22 Земельного кодексу України визначає те, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Таким чином, аналіз положень Земельного кодексу України визначає право громадян набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення.

Статтею 1 Закону України від 15.05.2003 № 742-IV "Про особисте селянське господарство" визначено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів.

Діяльність, пов`язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Окрім того, ч.1 ст.6 Закону України "Про особисте селянське господарство" передбачено, що до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім`ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку.

Отже, законодавством України передбачена можливість набувати громадянами України у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм, визначених ст.121 Земельного кодексу України за рахунок земель сільськогосподарського призначення до яких в тому числі відносяться і несільськогосподарські угіддя.

У відповідності до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 (далі - Положення) визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

Згідно з пп.31, 50 п.4 Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи; погоджує в межах повноважень, передбачених законом, документацію із землеустрою.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі сільськогосподарського призначення (ст. 19 Земельного кодексу України).

У відповідності до ч 2 ст.19 Земельного кодексу України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Отже, земельні ділянки, які перебувають у запасі, мають бути віднесені до певної категорії земель за їх цільовим призначенням, у тому числі земель сільськогосподарського призначення.

У відповідності до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Судом встановлено, що звертаючись у 2018 році до адміністративного суду, підставою такого звернення став лист №К-5420/0-2646/0/94-18 від 12.06.2018 (а.с.17), яким Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, відмовило позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га у власність для ведення особистого селянського господарства мотивувавши свою відмову тим, що відповідно до картографічного матеріалу спірна земельна ділянка віднесена до земель колективної власності колишнього КСП "Софіївське", на підставі державного акту серії НОМЕР_1 від 14.11.1995 який не скасований, а право колективної власності не припинено.

Видаючи оскаржуваний наказ від 19.03.2019 №65, відповідач послався на те, що земельна ділянка включена до державного акту на право колективної власності колишнього КСП "Софіївське" серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №16 від 14.11.1995, і згідно із пунктом 21 Перехідних положень Земельного кодексу України вважаються власністю Софіївської територіальної громади.

Частиною 7 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, як вбачається із вище викладеного, чинне законодавство встановлює вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

В свою чергу, відповідач як на підставу відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки посилається на те, що земельна ділянка віднесена до земель колективної власності та включена до державного акту на право колективної власності колишнього КСП "Софіївське" серії НОМЕР_1 , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №16 від 14.11.1995, і згідно із пунктом 21 Перехідних положень Земельного кодексу України вважається власністю Софіївської територіальної громади.

Обгрунтовуючи свою відмову, відповідач зазначає, що здійснюючи перевірку за критерієм віднесення земель, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності Головним управлінням було встановлено, що земельна ділянка з приводу безоплатної приватизації якої звернувся позивач, не є землями державної власності, а відносяться до земель колективної власності колишнього КСП "Софіївське". Враховуючи, що рішення щодо долі не розпайованої частини земель КСП "Софіївське", зокрема і щодо передачі їх до земель запасу, не приймалося, відповідач наголошує на відсутності правових підстав стверджувати, що розпорядником цих земель є Головне управління.

Так, в процесі реформування земельного законодавства склалась ситуація, коли правовий статус права власності на землі колективних сільськогосподарських підприємств законодавчо не було урегульовано.

З метою вирішення цього питання Верховною Радою України 10.07.2018 прийнято Закон України №2498-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", який набув чинності 01.01.2019.

Тобто з 01.01.2019 на законодавчому рівні встановлено порядок обернення права колективної власності на землю на право приватної та комунальної власності. Зокрема внесено зміни до пункту 21 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України та Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 №899-ІУ, визнано комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст землі колективної власності тих колективних сільськогосподарських підприємств, які ліквідовані; надано можливість загальним зборам членів колективних сільськогосподарських підприємств, паювання земель у яких завершилось, до 2020 року перерозподілити між собою (допаювати) залишок сільськогосподарських угідь та передати землі несільськогосподарського призначення до комунальної власності.

Положеннями пункту 7 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність земельні ділянки зберігають права на ці ділянки. Пунктом 10 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Таким чином до 01.01.2019 на нерозпайовані землі КСП "Софіївське" існувало право колективної власності, що підтверджене правовстановлюючим документом - Державним актом на право колективної власності на землю КСП "Софіївське" серії НОМЕР_1 .

Тобто на час звернення позивача вказана земельна ділянка перебувала в колективній власності. Станом на теперішній час, починаючи з 01.01.2019 відповідно до положень пункту 21 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України землі КСП "Софіївське", які не були розпайовані або не підлягали паюванню вважаються власністю Софіївської територіальної громади.

Рішення щодо передачі нерозпайованих земель КСП "Софіївське" до земель запасу загальними зборами власників земельних часток (паїв) КСП "Софіївське" чи зборами уповноважених або створеного ним органу управління, якому передано функції по господарському управлінню колективним майном не приймалося.

Вказане не спростовується довідкою з випискою з земельного звіту по формі 6-зем (а.с.40), оскільки в основу довідки за формою 6-зем покладено класифікацію земель за видами земельних угідь та видами економічної діяльності, які здійснюються на цих землях. В той же час, розподіл земель за формами власності зазначена довідка не відображає, а тому не може бути належним доказом того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, а не перебуває в колективній власності виходячи з вищевикладеного. Також, вказана довідка видана до внесення змін до законодавства.

З огляду на вказане, Головне управління не мало і не має правових підстав для розпорядження землями колишнього КСП "Софіївське". А відтак, суд визнає, що Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, відмовляючи позивачу у наданні дозволу, діяло виключно в межах чинного законодавства і не вчиняло жодних порушень інтересів позивача.

Щодо посилань позивача на ту обставину, що земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність, розташована за межами земель колективної власності колишнього КСП "Софіївське", суд зазначає, що конфігурація зовнішніх меж земель колективної власності, зображеної на додатках (а.с.32-36) до позову не відповідає конфігурації зовнішніх меж земель, зображеної на Плані зовнішніх меж земель, переданих у колективну власність до Державного акту на право колективної власності на землю (а.с.25).

На вказаних вище додатках до позову зображено межі земель колективної власності, проте як вбачається з витягу із Проекту поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) колишнього КСП "Софіївське" та Схеми використання території Софіївської сільської ради межа відображена представником позивача виключно по межам розпайованих земель. При цьому представником позивача не враховано той факт, що не всі землі, які були передані КСП "Софіївське" підлягали паюванню, частина земель залишилася не розпайованою, а частина (несільськогосподарські угіддя) паюванню не підлягали. Як вбачається зі Схеми використання території Софіївської сільської ради крім розпайованих земель (позначені зеленим кольором) є також землі під господарськими дворами (які не підлягали паюванню), а також сади, пасовища, які не були розпайовані та залишилися в колективній власності. Як вбачається з того ж додатку земельна ділянка, з приводу якої звернувся позивач (позначена червоним кольором) знаходиться в межах земель колективної власності, які не були розпайовані.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на все вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач довів правомірність своїх дій, а отже у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії слід відмовити повністю.

Щодо посилань позивача на те, що у суду достатні підстави для постановлення окремої ухвали щодо незаконної приватизації земельних ділянок №0847 та №0846, суд зазначає, що перевірка законності приватизації вказаних земельних ділянок виходить за межі предмету даного спору.

Керуючись статтями 72-74, 77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області (просп. Миру, 14, м. Чернігів, 14000, ).

Повне рішення суду складено 02.07.2019.

Суддя Л.О. Житняк