Справа № 640/3355/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 липня 2019 року № 640/3355/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної фіскальної служби України у місті Києві (надалі - відповідач) (адреса: 01014, м. Київ, вул. Шолуденка, будинок 33/19), в якій позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «Ф» № 0-2655 від 22 березня 2018 року на суму 19 180,80 грн. про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 року (надалі - податкове повідомлення - рішення № 0-2655).

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.03.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що будівлі промисловості (складські приміщення), якими володіє позивач, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню. Вважаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним та такими, що підлягає скасуванню, а свої права та законні інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача не погоджується із позовними вимогами позивача і вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

На підставі Договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2011 року позивачу належить частина промислової будівлі - складське приміщення цеху по виробництву кондитерських виробів. Це приміщення має загальну площу 1 198,8 кв. м. та розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно даних технічного паспорту (арк. 13) зазначене приміщення є складовою частиною промислової будівлі - цеху по виробництву кондитерських виробів.

22 березня 2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві склало податкове повідомлення - рішення № 0-2655 (арк. 12).

Згідно із наданою позивачем суду довідкою ПАТ «Укрпошта» № 1853-Ф-110-В від 22 березня 2018 року (арк. 52) відправлення № 516 від 15 листопада 2018 року, яким було направлено податкове повідомлення - рішення № 0-2655 позивачу, надійшло 16 листопада 2018 року до відділення поштового зв`язку 01010, місто Київ та 17 листопада 2018 вручене особисто адресату.

Внаслідок оскарження складеного відповідачем податкового повідомлення - рішення № 0-2655 в адміністративному порядку, рішенням Державної фіскальної служби України від 01 лютого 2019 року у задоволенні адміністративної скарги позивача відмовлено.

Вважаючи податкове повідомлення - рішення № 0-2655 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

22 березня 2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві постановило податкове повідомлення - рішення № 0-2655.

Із цим повідомленням - рішенням позивач не погодився, у зв`язку із чим оскаржив його в адміністративному порядку до Державної фіскальної служби України.

За наслідками розгляду скарги позивача, Державна фіскальна служби України прийняла рішення від 01 лютого 2019 року про відмову у задоволенні скарги позивача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що оскаржуване повідомлення - рішення вручено позивачу поза межами терміну, встановленого п.п. 267.7.2. статті 267 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), тобто із запізненням на 4 місяці від встановленого ПК України граничного терміну.

Крім того, позивач зазначає, що відповідно до п.266.1. 1 п. 266 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з п.266.2.1. п.266.2. ст. 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно пп. «є» пп. 266.2.2. ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Водночас, ця правова норма не містить виключного переліку об`єктів нерухомого майна, які відносяться до будівель промисловості.

За доводами позивача ПК України не надає тлумачення терміну «будівлі промисловості», що використовується в пункті «є» підпункту 266.2.2. статті 266 ПК України. Також позивач зазначає, що визначення зазначеного терміну і у інших нормативних актах, що діють в Україні, не наведено.

Відповідно до роз`яснень ДФС України, викладених у листі від 09.06.2015р. № 11999/6/99-99-19-01-01-15 «Про надання роз`яснення проблемних питань, що виникають у процесі практичного застосування податкового законодавства», з метою з`ясування належності об`єктів нежитлової нерухомості до будівель промисловості необхідно враховувати рішення сільських, селищних, міських рад щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та ДК 018-2000.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості. Залежність чи зміна класу будівель в залежності від суб`єкта власності на них Державним класифікатором не передбачається.

Таким чином, позивач вважає, що будівлі промисловості (в т.ч. виробничі корпуси, цехи, складські приміщення тощо) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Обмежень щодо використання або невикористання таких об`єктів нерухомості, передачі в оренду тощо пп. «є» пп.266.2.2. ПК України не передбачено.

Позивач зазначає, що аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду справа № 822/2624/16 від 31 січня 2018 року, де зазначено, що відсутні підстави для нарахування податку на нерухоме майно та обов`язок його сплати, якщо об`єкт оподаткування відноситься до об`єктів нерухомості промислового призначення.

Ця ж позиція підтверджена та викладена у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 813/3803/16 (К/9901/35350/18) та в Постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 819/1818/17.

Позивач звертає увагу, що в обох цих справах рішення Верховного суду були прийняті на користь платників податків, спірні податкові повідомлення - рішення були визнані протиправними та скасовані.

В підтвердження функціонального підтвердження нежилих приміщень цеху по виробництву кондитерських виробів за адресою АДРЕСА_2 позивачем надано відповідні документи (арк. 10-11, 13-17), що долучені до матеріалів справи.

Отже, позивач вважає, що оскільки будівлі промисловості не є об`єктом оподаткування у розумінні з п.п. «є» 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 ПК України, а належна йому частина комплексу будівель та споруд, в свою чергу, за своїми характеристиками та цільовим призначенням відповідає категорії будівель промисловості, а саме згідно Класифікатору будівель і споруд, належить до підкласу 1251.5., а відтак у відповідача були відсутні законні підстави для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення № 0-2655.

Вважаючи податкове повідомлення - рішення № 0-2655 протиправним та таким, що винесено з порушенням вимог податкового законодавства, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що у разі, якщо промислова будівля належить не промисловому підприємству, то в такому випадку будівля, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства.

Також у своєму відзиві на позовну заяву, відповідач описав процедуру проведення обчислення суми податку, надав розрахунок суми податку та надав хронологію направлення податкового повідомлення - рішення № 0-2655 позивачу та отримання його останнім.

Вважаючи, що при оформленні оскаржуваного податкового повідомлення - рішення відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

ВИСНОВКИ ЩОДО НАЯВНОСТІ/ВІДСУТНОСТІ ПОРУШЕНЬ

З огляду на викладене, податкове повідомлення - рішення № 0-2655 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

НОРМИ ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються ст. ст. 19, 55, 67 Конституції України, ПК України, Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів щодо податкової реформи» (надалі - Закон № 71-VIII), у редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У силу зазначених вище приписів позивач звернувся з позовом до суду для оскарження рішення органів державної влади, а саме: Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів щодо податкової реформи», яким було внесено зміни до Податкового кодексу України та введено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств не є об`єктом оподаткування. Одночасно, ця правова норма не містить виключного переліку об`єктів нерухомого майна, які відносяться до будівель промисловості.

Разом з цим, ПК України та інші нормативно-правові акти України не містять тлумачення терміну «будівлі промисловості», що використовується в пункті «є» підпункту 266.2.2. статті 266 ПК України.

ПОЗИЦІЯ СУДУ

Згідно роз`яснень Державної фіскальної служби України № 11999/6/99-99-19-01-01-15 від 09 червня 2015р. «Про надання роз`яснення проблемних питань, що виникають у процесі практичного застосування податкового законодавства», з метою з`ясування належності об`єктів нежитлової нерухомості до будівель промисловості необхідно враховувати рішення сільських, селищних, міських рад щодо податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та ДК 018-2000.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості. Залежність чи зміна класу будівель в залежності від суб`єкта власності на них Державним класифікатором не передбачається, а відтак будівлі промисловості (в т.ч. виробничі корпуси, цехи, складські приміщення тощо) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Обмежень щодо використання або невикористання таких об`єктів нерухомості, передачі в оренду тощо пп. «є» пп.266.2.2. ПК України не передбачено.

Отже, будівлі промисловості не є об`єктом оподаткування у розумінні з п.п. «є» 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 ПК України, а належна позивачу частина комплексу будівель та споруд, в свою чергу, за своїми характеристиками та цільовим призначенням відповідає категорії будівель промисловості, а саме згідно Класифікатору будівель і споруд, належить до підкласу 1251.5.

Враховуючи вищевикладене, у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення № 0-2655 та визначення позивачу грошових зобов`язань за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах:

-від 31 січня 2018 року (справа № 822/2624/16);

-від 10 квітня 2018 року (справа № 813/3803/16);

-від 11 вересня 2018 року (справа № 819/1818/17).

Відповідно до пункту 86.1 статті 81 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки. До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій. Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (пункт 58.1 статті 58 ПК України).

Відтак, у матеріалах справи відсутні, а відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано належних доказів, які стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а саме: акту перевірки, розрахунку до податкового зобов`язання.

Внаслідок викладеного, суд дійшов висновку, що посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 0-2655 не в межах приписів, встановлених чинним податковим законодавством, а тому податкове повідомлення - рішення форми «Ф» № 0-2655 від 22 березня 2018 року на суму 19 180,80 грн. про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік є протиправними, та такими, що підлягає скасуванню.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати форми «Ф» № 0-2655 від 22 березня 2018 року на суму 19 180,80 грн. про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 року.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова