Справа № 140/1581/19
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6196/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Макарика В.Я., Коваля Р.Й.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконуючого обов`язки ректора Луцького національного технічного університету Щерби Андрія Володимировича , Луцького національного технічного університету про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі (суддя першої інстанції Ковальчук В.Д., м. Луцьк),

В С Т А Н О В И В :

15.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до виконуючого обов`язки ректора Луцького національного технічного університету Щерби Андрія Володимировича , Луцького національного технічного університету про визнання незаконним та скасування наказу виконуючого обов`язки ректора Луцького національного технічного університету Щерби Андрія Володимировича №130-10-35 від 12.03.2019 «Про відрахування студента з кафедри військової підготовки» за невиконання навчального плану та відсутність без поважної причини на заняттях з військової підготовки (понад 20 відсотків загальної кількості годин навчальних занять запланованих у семестрі); за порушення дисципліни (невиконання правил внутрішнього розпорядку кафедри військової підготовки); за порушення умов контракту; за не оплату замовником вартості навчання, зобов`язання Луцького технічного університету допустити студента ОСОБА_1 до подальшого навчання за контрактом №92 КВП, за програмою підготовки офіцерів запасу на кафедрі військової підготовки Луцького національного технічного університету.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Із таким судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу надіслати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. В обгунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що відрахування студента із кафедри військової підготовки не порушує його приватно-правових інтересів, а тому спір є публічно-правовим, оскільки військова підготовка на відповідній кафедрі навчального закладу є лише формою виконання імперативної законодавчої вказівки та встановленого державою конституційного обов`язку кожного громадянина щодо проходження військової служби.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча судом було вжито заходів для їх належного повідомлення про час та місце судового розгляду.

Апеляційний суд зазначає,що судова повістка була надіслана позивачу поштою, але була повернута з незалежних від суду підстав 27.06.2019.

Також, позивача було завчасно повідомлено 24.06.2019 про час та місце судового розгляду телефонограмою за вказаним ним номером телефону.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та Луцьким національним технічним університетом укладено 14 вересня 2017 року контракт №92 КВП про військову підготовку громадянина ОСОБА_1 на кафедрі військової підготовки Луцького національного технічного університету за програмою підготовки офіцерів запасу.

Відповідно до пункту 1.1 цього контракту предметом контракту є освітня діяльність Закладу (Луцького національного технічного університету) в галузі вищої освіти, пов`язана з військовою підготовкою громадянина за програмою підготовки офіцерів запасу на кафедрі військової підготовки Закладу.

Пунктом 1.2 згаданого контракту передбачено, що Замовник ( ОСОБА_1 ) замовляє і оплачує, а заклад забезпечує здійснення військової підготовки громадянина ОСОБА_1 (далі - Громадянин) , за програмою підготовки офіцера запасу на кафедрі військової підготовки Закладу за військово-обліковою спеціальністю 030400.

12 березня 2019 року в.о. ректора Луцького національного технічного університету Щербою А.В . видано наказ №130-10-35 «Про відрахування студента з кафедри військової підготовки», яким відраховано з 12.03.2019 громадянина України з числа тих, що навчається на кафедрі військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , курсанта групи А-21, за невиконання навчального плану та відсутність без поважної причини на заняттях з військової підготовки (понад 20 відсотків загальної кількості годин навчальних занять запланованих у семестрі); за порушення дисципліни (невиконання правил внутрішнього розпорядку кафедри військової підготовки); за порушення умов контракту; за не оплату Замовником вартості навчання. Підставою вказано наступне: подання в.о. завідувача кафедрою військової підготовки, контракт.

Не погодившись з таким наказом, позивач оскаржив його до суду в порядку адміністративного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в редакції, яка діяла на розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, пунктами 1, 2 частини першої статті 4 цього ж Кодексу передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; 2) публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

У пункті 7 частини 1 статті 4 Кодексу визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно статті 19 зазначеного Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

З огляду на наведене, адміністративним є спір про оскарження дій особи, які вона вчиняє в якості суб`єкта владних повноважень на виконання владних управлінських функцій.

Відповідно до пункту 25 статті 1 Закону України «Про освіту» система освіти - сукупність складників освіти, рівнів і ступенів освіти, кваліфікацій, освітніх програм, стандартів освіти, ліцензійних умов, закладів освіти та інших суб`єктів освітньої діяльності, учасників освітнього процесу, органів управління у сфері освіти, а також нормативно-правових актів, що регулюють відносини між ними.

Вичерпний перелік органів управління освітою визначений статтею 62 Закону України «Про освіту». До таких віднесені Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки; центральний орган виконавчої влади із забезпечення якості освіти; постійно діючий колегіальний орган у сфері забезпечення якості вищої освіти; державні органи, яким підпорядковані заклади освіти; Верховна Рада Автономної Республіки Крим; Рада міністрів Автономної Республіки Крим; органи місцевого самоврядування.

Керівники вищих навчальних закладів до такого переліку не віднесені.

За змістом частини 2 статті 24 Закону України «Про освіту» управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу, здійснюють: засновник (засновники); керівник закладу освіти; колегіальний орган управління закладу освіти; колегіальний орган громадського самоврядування; інші органи, передбачені спеціальними законами та/або установчими документами закладу освіти.

Пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» встановлено, що заклад вищої освіти - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів і здібностей.

Частиною 7 статті 27 цього Закону встановлено, що заклад вищої освіти діє на підставі власного статуту.

Згідно з пунктом 1.8 Статуту Луцького національного технічного університету Луцький НТУ є багатогалузевим, автономним та самоврядним закладом вищої освіти, який знаходиться у сфері управління Міністерства освіти і науки України та здійснює свою діяльність відповідно до Конституції України та законодавчих актів, що регулюють правовідносини у сфері освіти та науки, інших нормативно-правових актів України та цього Статуту.

Таким чином, відповідач у справі - Луцького національного технічного університету, не є суб`єктом владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, не є органом управління освітою та не здійснює функцій суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, водночас, спірні відносини не пов`язані також і з прийняттям, проходженням чи звільненням з публічної служби.

Вимоги ОСОБА_1 пов`язані із захистом його суб`єктивного права у приватно-правових договірних відносинах між навчальним закладом і студентом.

Отже, даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір між сторонами не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом, оскільки Університет у спірних правовідносинах не належить до суб`єктів владних повноважень, які виконують відповідні владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта цих відносин.

Слід зауважити на тому, що в Кодексі адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII (далі - КАС України) визначення поняття публічної служби та відповідної юрисдикції адміністративних судів законодавець в аспекті розглядуваної справи не змінив.

Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України, а тому обґрунтованим є рішення суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не заслуговують на увагу.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі № 140/1581/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Макарик
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 05 липня 2019 року.