Справа № 620/175/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/175/19 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08 листопада 2018 №Ф-12341-17, складену відповідачем.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року даний позов залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не звільняється від сплати за себе єдиного внеску на підставі ч.1 статті 4 Закону №2464-VІ, оскільки ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII та вона обрала спрощену систему оподаткування, тому оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) є правомірною.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов. На думку апелянта, оскаржуване рішення винесене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що позивач є фізичною особою-підприємцем та їй встановлена інвалідність 3 групи, тому вона звільнена від сплати за себе єдиного внеску відповідно до приписів ч. 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Зазначено, що як інвалід вона може бути платником єдиного внеску виключно за умови добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, однак відповідну заяву до контролюючого органу не подавала, договір про добровільну участь - не укладала.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 22 жовтня 2013 року внесено відповідний запис. Позивач перебуває на податковому обліку у ГУДФС у Чернігівській області, яка обрала спрощену систему оподаткування (а.с. 27).

ОСОБА_1 є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а.с. 12), отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Крім того, як вбачається з довідки МСЕК серії МСЕ-ЧНВ №046307 від 05 липня 2012 року (а.с. 11), ОСОБА_1 з 05 липня 2012 року встановлено ІІІ групу інвалідності безтерміново (захворювання, пов`язане з проходженням військової служби) (а.с. 11).

08 листопада 2018 року ГУ ДФС у Чернігівській області винесено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) серії №Ф-12341-17 в сумі 15 819,54 грн. (а.с. 8).

Не погоджуючись із вказаною вимогою ОСОБА_1 оскаржила її в адміністративному порядку, однак рішенням ДФС України від 29 грудня 2018 року №20989/І/99-99-11-05-02-25 її залишено без змін, а скаргу - без задоволення (а.с. 9-10).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

В силу вимог ч.2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 ч.1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 ч.1 статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За приписами ч.4 статті 4 Закону №2464-VI (у редакції Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII) особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічні за змістом положення відображені у пункті 4 Розділу ІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №449 від 20 квітня 2015 року, та у пункті 3 Розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №435 від 14 квітня 2015 року (у редакціях, чинних станом на 01 січня 2017 року).

Аналіз вказаних норм дає підстави вважати, що звільнення фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов, по-перше, така особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда, по-друге, отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу (з урахуванням вимог законодавства, що регулює спірні правовідносини, чинних до 01.01.2018).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року у справі №805/2195/17-а.

Законом України від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії» внесено зміни до Закону №2464-IV, зокрема, до п.4 ч.1 статті 4 вказаного Закону, та викладено його у такій редакції: «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування». Зазначена норма набрала чинності з 01 січня 2018 року.

Тобто, законодавцем усунуто правову колізію, зазначивши, що особи, зазначені у пунктах 4 та 51 ч.1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В аспекті внесених змін слід відзначити, що запропонована редакція текстуально більш чітко окреслює коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.

Отже, фізичні особи-підприємці, що є особами з інвалідністю, отримують пенсію та обрали спрощену систему оподаткування, звільнені від сплати за себе єдиного внеску.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи та отримує пенсію за вислугу років, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ-ЧНВ №046307 від 05 липня 2012 року та пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 , є фізичною особою-підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування, то вона звільнена від сплати за себе єдиного внеску. При цьому позивач може бути платником єдиного внеску виключно за умови добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, однак доказів укладання останньою договору про добровільну участь у загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванні суду не надані.

На переконання колегії суддів, ч.4 статті 4 Закону № 2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, чи то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV). Зазначеною нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску. Єдиною вимогою є те, що ця пенсія повинна виплачуватися відповідно до закону, без будь-якої конкретизації назви закону.

Слід зазначити, що визначення статусу «пенсіонера» передбачає необхідність отримання особою саме страхової виплати у формі пенсії за віком. Водночас, із проаналізованих положень законодавства не можна зробити висновок про пряму нормативну вказівку щодо обов`язкового виду страхової виплати, яку повинна отримувати особа, для застосування норми про звільнення від сплати єдиного внеску.

Сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у статті 7 Закону № 2464-VI, та розміром пенсійних виплат.

Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, ч.4 статті 4 Закону № 2464-VI передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного статтею 26 Закону № 1058-IV, виключно на добровільних засадах.

Частинами 1-2 статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно п. 6 ч.1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом п.2 ч.1 статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Таким чином, різний вид пенсії, що призначаються особам, які мають право на отримання пенсії, не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.

Отже, ч.4 статті 4 Закону № 2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.

Аналогічної позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 814/779/17.

З наведеного вбачається, що відповідачем протиправно винесено податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08 листопада 2018 року №Ф-12341-17 без урахування всіх обставин справи, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи було з`ясовані неповно, та як наслідок було прийняте необґрунтоване судове рішення, що є підставою для його скасування апеляційним судом та прийняття нового рішення у справі.

Відповідно до ч.1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч 6 статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 768,40 грн, що підтверджується квитанцією від 09 січня 2019 року №0.0..1 та за подання апеляційної скарги на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у розмірі 1152,60 грн., що підтверджується квитанцією від 07 травня 2019 року №4_12.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, відповідно до вимог ч. 1 статті 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року - скасувати та ухвалити нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08 листопада 2018 №Ф-12341-17, складену Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернігівській області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку