Справа № 640/20848/18
Суддя: Коротких Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Коротких А.Ю.,

суддів: Літвіної Н.М.,

Сорочка Є.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві, у якому просив: визнати дії Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві щодо ненадання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій протиправними; зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на підставі поданих документів надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій; зобов`язати Ліквідаційну комісію головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві видати ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано дії Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій протиправними. Зобов`язано Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення статусу учасника бойових дій від 03.09.2018 року у встановленому законодавством порядку. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві подала апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача, в кому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з липня 1990 року по 3 червня 1992 року, ОСОБА_1 проходив навчання у Академії МВС СРСР, яка знаходилась у м. Москва. На навчання до Академії був направлений з посади начальника карного розшуку Шевченківського районного відділу внутрішніх справ міста Києва. Під час навчання в Академії, у період з 04 грудня 1990 року по 02 лютого 1991 року, позивач перебував у відрядженні на території Ошської області Киргизької РСР, де у складі слідчо-оперативної групи МВС СРСР, ніс службу по охороні громадського порядку та розкриттю злочинів під час міжнаціонального конфлікту в умовах надзвичайного стану.

Відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР № 795- 173 від 25.09.1989 року, оголошеної наказом МВС СРСР від 18.10.1989 року № 0169, з 04.12.1990 року по 02.02.1991 року позивач виконував службові обов`язки по охороні громадського порядку та розкриттю злочинів на території Ошської області Киргизької ССР в умовах надзвичайного положення.

Позивач користується пільгами, передбаченими для учасників бойових дій, що підтверджується відповідною довідкою Заступника керівника слідчо-оперативної групи МВС СРСР полковника внутрішньої служби від 30.01.1991 року ОСОБА_2

03.09.2018 року позивач звернувся із заявою до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві про встановлення статусу учасника бойових дій.

Листом № ЛК-К-2406-оп/125/05/26-2018 від 02.10.2018 року Головне управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві відмовило позивачу у встановленні статусу учасника бойових дій, з тих підстав, що перелік держав, періоди бойових дій, категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України, а згідно постанови № 63 від 08.02.1994 року "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Ошська область Киргизької РСР у переліку держав і періодів бойових дій на їх території не значиться, а отже правових підстав для встановлення статусу учасника бойових дій немає.

Вважаючи вищезазначені дії протиправними, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначає наступне.

Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з п. 2 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994 року "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (надалі по тексту також - Постанова № 63) затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців МВС СРСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території.

Як убачається з переліку держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 63, у ньому дійсно відсутня Киргизька РСР.

Проте, у вказаному переліку міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року.

Отже, під визначенням "інші країни після 1979 року", яке міститься в постанові № 63, слід розуміти у тому числі колишній Союз PCP.

Суд звертає увагу на те, що 24.08.1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою, по відношенню до будь-якої країни, в тому числі і по відношенню до колишнього Союзу РСР, а тому, ураховуючи те, що визначення "інші країни після 1979 року" міститься в постанові № 63, яка прийнята у відповідності до законодавства незалежної держави України, термін "інші країни" слід розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до колишнього Союзу РСР.

Слід також враховувати, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу РСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 по 1991 роки в СРСР відбувались масові заворушення та безпорядки, які супроводжувались людськими жертвами серед громадського населення та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання, метою яких був захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін (конфлікт в Ошській області між узбеками і киргизами через земельні ділянки на межі двох держав). На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, яка панувала в той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії, і реальна інформація про їх наслідки замовчувалась.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що хоча Киргизька РСР (Ошська область) не включена в перелік держав і періодів бойових дій на їх території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 63, позивачем підтверджено, що він направлявся у даний регіон та виконував завдання в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах.

Постановою Кабінету Міністрів України № 16 від 13.01.1995 року "Про застосування пункту 2 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту", затверджено Положення про Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій (надалі по тексту також - Положення).

Комісія з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій створюється у міністерстві та відомстві для розгляду заяв громадян, які працювали на підприємствах, в установах та організаціях відповідних міністерств і відомств і були направлені ними на роботу за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР в держави, де в цей період велися бойові дії (п. 1 Положення).

Згідно п. 3 цього Положення Комісія зобов`язана приймати до розгляду заяви громадян про їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; реєструвати заяви у спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії. Якщо виникає потреба у додаткових документах, що підтверджують статус заявника, Комісія робить запит до відповідних архівних установ, про що повідомляє заявника; розглядати заяви громадян, що надійшли до Комісії, у тримісячний термін.

Виходячи з системного аналізу вказаних вище правових норм та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 про встановлення статусу учасника бойових дій дійшов до передчасного висновку, не в повному обсязі прийняв до уваги надані позивачем документи, не проаналізував їх зміст, не врахував факт відрядження позивача під час навчання в Академії МВС СРСР до Киргизької РСР, з формальних підстав, листом повідомив про відсутність підстав для встановлення позивачу статусу учасника бойових дій, в зв`язку з тим, що така Республіка не входить до переліку держав, де велись бойові дії.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача на підставі поданих документів надати статус учасника бойових дій та видати відповідне посвідчення встановленого зразка, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади, перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень та виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Оскільки прийняття рішення про встановлення статусу учасника бойових дій є дискреційним обов`язком органів МВС України та ураховуючи ту обставину, що відмова у встановленні відповідного статусу оформлюється рішенням (протоколом) комісії, а відповідач у даній справі був повідомлений листом про відсутність підстав для встановлення йому статусу учасника бойових дій, отже суб`єктом владних повноважень не було прийнято відповідного рішення у розумінні вимог законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення статусу учасника бойових дій від 03.09.2018 року у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всі наведені апелянтами доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Літвіна Н.М.

Сорочко Є.О.