Справа № 405/1107/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2019 року м. Дніпросправа № 405/1107/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Сафронової С.В.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2019 року (суддя Шевченко І.М., м. Кропивницький) у справі № 405/1107/19

за позовом ОСОБА_1

до інспектора 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департаменту патрульної поліції Курбанова Шакіра Техрановича,

третя особа - Управління патрульної поліції в місті Кропивницькому Департаменту патрульної поліції,

про визнання протиправною та скасування постанови, -

встановив:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАВ №912320 від 12 лютого 2019 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Рішення мотивовано правомірністю оскарженої позивачем постанови відповідача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, скаржник оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків матеріалам справи. Зазначає, що на підтвердження вини позивача суд посилається на відеофіксацію з місця події, наданого поліцейським, та відзив поліцейського на позов. Інформація, яка міститься на відео, суперечить інформації, зазначеній у відзиві на позов.

Зазначає, що дійсно 12.02.2019 року близько 6 год. 50 хв. позивач їхав по вул. Євгена Маланюка на автомобілі Volksvagen Т4, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та був зупинений працівниками поліції.

Відповідно до Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 р. (далі - ПДР), позивач скерував свій транспортний засіб праворуч, зупинившись біля узбіччя. До позивача підійшов інспектор та запропонував надати реєстраційне посвідчення на авто та водійське посвідчення з незрозумілих позивачу причин. В порушення вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський не назвав своє прізвище, посаду, спеціальне звання та не пред`явив службове посвідчення, не надав можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією.

Не пояснивши причину зупинки автомобіля позивача інспектор одразу висловив звинувачення в тому, що позивач при зупинці не увімкнув світлову сигналізацію та порушив ПДР. Ознайомившись з постановою, позивач дізнався, що його притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф.

Зазначає, що інспектор не вислухав усні пояснення, не надав можливості написати письмові пояснення, заперечення. На прохання позивача показати відеофіксацію порушення поліцейські відмовили.

Постанова, що складена інспектором, не відповідає дійсності, адже в постанові вказано, що позивач керував автомобілем ВАЗ 21214 з реєстраційним номерним знаком - НОМЕР_2 . Зазначає, що до цього автомобіля він не має ніякого відношення, оскільки здійснював рух на автомобілі Volkswagen Т4, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується відеозаписом, наданим поліцейським.

Статтею 9 КУпАП встановлено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, необхідними елементами адміністративного правопорушення є доведення факту протиправності дій особи та її вини.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 12.02.2019 року інспектором 1 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Кіровоградській області Курбановим Шакиром Техрановичем було винесено постанову серії ЕАВ № 912320 від 12.02.2019 року у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 з накладенням адміністративного стягнення - штрафу в розмірі 425,00 грн.

Відповідно до зазначеної постанови 12.02.2019 року о 07:00 год. в м. Кропивницький по вул. Є.Маланюка, 2, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, не увімкнув аварійну сигналізацію у разі зупинки на вимогу поліцейського - порушив вимогу п. 9.9 «б» ПДР, що є адміністративним правопорушенням, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки:

- відповідачем при винесенні постанови про адміністративне правопорушення відповідно до положення ст. 280 КУпАП достеменно встановлено наявність вини позивача у вчиненому правопорушенні;

- крім постанови в якості доказу надано диск з відеофіксацією з місця події, яким підтверджується наявність складу адміністративного правопорушення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 9.9 «б» ПДР аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, а наявність такої події доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію відеозапису.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №524/4247/17, провадження №К/9901/23689/18, погодився з висновком судів попередніх інстанції, що "наданий Відповідачем до суду відеозапис, в якому зафіксований момент правопорушення є належним та допустимим доказом згідно статті 73 - 74 КАС України". Також зазначив, що "не заслуговують уваги доводи позивача про те, що відеозапис, здійснений на відеокамеру поліцейського, не є доказом по справі, оскільки згідно наказу МВС України № 111 27 березня 2009 року "Про затвердження Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС" інспектор ДПС має право використовувати технічні засоби та технічні прилади для виявлення та фіксації порушень ПДР …

Враховуючи те, що наданий відповідачем відеозапис містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння позивачем адміністративного правопорушення - зупинку транспортного засобу ближче 10 м до виїзду із прилеглої території, він має розглядатись судом як речовий доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб.

Зазначений речовий доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи".

Отже, наданий до суду першої інстанції відеозапис є належним та допустимим доказом, що свідчить про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого до ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Позивач в апеляційній скарзі не заперечує, що після зупинки транспортного засобу на виконання п. 9.9 «б» ПДР не увімкнув аварійну світлову сигналізацію.

На думку колегії суддів, недоліки в оформленні оскарженої постанови, на які посилається позивач, з огляду на встановлені судом обставини та надані докази, які свідчать про наявність складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, не можуть бути підставою для звільнення позивача від відповідальності.

Посилання позивача на неправомірні дії відповідача не стосуються предмету позову у цій справі, оскільки таких позовних вимог позивачем у справі не було заявлено.

Таким чином, на виконання ч. 2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність прийняття постанови серії ЕАВ №912320 від 12 лютого 2019 року, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 березня 2019 року у справі № 405/1107/19 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя С.В. Сафронова