Справа № 240/631/19
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. Житомир справа № 240/631/19

категорія 111030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Романченка Є.Ю., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного Управління Державної фіскальної служби у Житомирській області № від 28.01.2019, яким зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 2826, 83 грн. та № від 28.01.2019, яким зобов`язано сплатити штраф у розмірі 10% у сумі 587,03 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що висновки камеральної перевірки, яка оформлена актом перевірки №483/06-30-51-13/ від 21.01.2019 щодо порушення строку сплати суми грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб, визначеного підпунктом 295.3 ст.295 Податкового кодексу України, за результатами та на підставі яких прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, є протиправними. Відмітив, що в січні 2018 року відбулася зміна його податкової адреси з м. Житомир на Житомирський район, що спричинило помилкове зазначення рахунків для сплати податків, а саме у платіжних дорученнях про сплату єдиного податку помилково вказано неправильний рахунок одержувача коштів. Зауважив, що граничні строки подання податкової декларації за податковий (звітний) період та сплати єдиного податку протягом 10 днів після граничного строку подання податкової декларації ним не порушувалися, а тому помилкове зазначення неправильного рахунку одержувача коштів не є підставою застосування штрафу, визначеного пунктом 126.1 статті 126 Податкового кодексу України.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 04.04.2019 о 10:00.

Головним управлінням ДФС у Житомирській області направлено до суду відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач зауважив, що за результатами перевірки з питань своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з єдиного податку за три квартали 2018 року встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 п.295.3 ст.295 Податкового кодексу України, а саме: грошове зобов`язання з єдиного податку за три квартали 2018 року по строку сплати 20.05.2018, 20.08.2018, 20.11.2019 не сплачено у встановлений термін. З 21.05.2018 по 21.11.2018 за позивачем почав обліковуватися податковий борг у розмірі 20004,45 грн. Відповідачем указано, що позивач, змінивши у 2018 році місце (обліку) проживання з м. Житомир на Житомирський район, повинен був здійснювати сплату визначених законодавством податків і зборів в силу приписів ч.8 ст.45 Бюджетного кодексу України за місцем попередньої реєстрації до закінчення поточного бюджетного періоду. Відтак, застосування штрафних санкцій за порушення строку сплати грошового зобов`язання єдиного податку до позивача є правомірним, а податкові повідомлення-рішення Головного Управління Державної фіскальної служби у Житомирській області № від 28.01.2019 та № від 28.01.2019 такими, що відповідають податковому законодавству.

04.04.2019 у зв`язку з клопотанням представника відповідача про відкладення розгляду справи, справа в судовому засіданні не слухалась. Нове судове засідання призначено на 11:00 22.04.2019.

22.04.2019 оголошено перерву у справі для надання додаткових доказів по справі до 09:30 02.05.2019.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з міркувань, викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебуває на обліку з 25.04.2017 як платник податків в Житомирському управлінні Головного управління ДФС у Житомирській області та є платником єдиного податку третьої групи.

21.01.2019 головним державним ревізором - інспектором відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Житомирського управління Головного управління ДФС у Житомирській області Коваль О.В. проведено камеральну перевірку ФОП ОСОБА_1 по питанню своєчасності сплати узгодженої суми податкового зобов`язання з єдиного податку за три квартали 2018 року, за результатами якої складено акт №483/06-30-51-13/ (далі - акт перевірки №483/06-30-51-13/).

За результатами перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог п.295.3 статті 295 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VII внаслідок несвоєчасної сплати податкових зобов`язань по єдиному податку. Затримка в розрахунках з бюджетом по єдиного податку допущена в 1-му випадку, що тягне за собою накладання штрафу у розмірі 10 відсотків суми єдиного податку, при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання. Затримка в розрахунках з бюджетом по єдиного податку допущена в 4-х випадках, що тягне за собою накладання штрафу у розмірі 20 відсотків суми єдиного податку, при затримці більше 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання.

28 січня 2019 р. на підставі акту перевірки №483/06-30-51-13/ ГУ ДФС у Житомирській області винесено податкові повідомлення - рішення:

- №, яким за затримку на 184, 184, 94,93 календарних днів сплати/за несплату (неперерахування) фізичною особою грошового зобов`язання в сумі 14134,15 грн зобов`язано ОСОБА_1 сплатити штраф у розмірі 20% у сумі 2826, 83 грн з єдиного податку з фізичних осіб;

- №, яким за затримку на 2 календарних днів сплати/за несплату (неперерахування) фізичною особою грошового зобов`язання в сумі 5870,30 грн зобов`язано ОСОБА_1 сплатити штраф у розмірі 10% у сумі 587,03 грн з єдиного податку з фізичних осіб.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Суд, перевіряючи податкові повідомлення - рішення від 28.01.2019 на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходив із такого.

Статтею 67 Конституції України проголошено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За змістом пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України) податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк (п. 38.1 ст. 38 ПК України).

У відповідності до п. 6.1 ст. 6 ПК України, податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Згідно із пп.. 16.1.3, 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов`язаний: подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Абзацом 1 пункту 57.1 статті 57 ПК України визначено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі пунктом 291.2 статті 291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Відповідно до пункту 296.3 статті 296 ПК України, платники єдиного податку третьої - шостої груп подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду.

У пункті 295.3 статті 295 Податкового кодексу України закріплено, що платники єдиного податку третьої - шостої груп сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.

Податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку третьої - шостої груп є календарний квартал (абз. 2 п. 294.1. ст. 294 Податкового кодексу України).

Згідно із п. 295.4 ст. 295 ПК України, сплата єдиного податку платниками першої - третьої груп здійснюється за місцем податкової адреси.

Судом установлено, що позивачем до контролюючого органу було подано податкові декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця, а саме:

- за І квартал 2018 року від 16.04.2018, в якій нараховано до сплати в бюджет 9167,24 грн (а.с.19);

- за півріччя 2018 року від 16.07.2018, в якій нараховано до сплати в бюджет єдиного податку за звітний період у розмірі 4966,92 грн (а.с.21);

- за ІІІ квартали 2018 року від 17.10.2018, відповідно до якої сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет за підсумками звітного періоду становить 5870,29 грн (а.с.23).

Із копій платіжних доручень №7 від 18.04.2018, № 9 від 16.07.2018, № 11 від 17.10.2018 та № 12 від 18.10.2018 (а.с.20, 22,24-25) видно, що позивач здійснив перерахунок коштів у розмірах, визначених у поданих деклараціях.

Так, 18.04.2018 позивач здійснив перерахунок коштів у сумі 9167,20 грн із призначенням платежу: єдиний податок січень - березень 2018 року; 16.07.2018 - у сумі 4966,92 грн із призначенням платежу: єдиний податок квітень - червень 2018 року; 17.10.2018 - у сумі 5870,29 із призначенням платежу: липень - вересень 2018 р.

Утім, під час оплати позивачем зобов`язання з єдиного податку за вказані періоди було допущено помилку, через яку суми коштів були перераховані на інший рахунок відповідача.

Так, позивачем, який у січні 2018 року змінив податкову адресу із АДРЕСА_2 , здійснено сплату єдиного податку за місцем фактичної податкової адреси, а не попередньої. Як наслідок вищевказані платіжні доручення містять реквізити неправильного рахунку одержувача коштів, а відповідач дійшов висновку про несплату позивачем самостійно визначеного грошового зобов`язання у визначений термін та, відповідно, застосування штрафних санкцій за порушення строку сплати грошового зобов`язання з єдиного податку, спірними податковими повідомленнями - рішеннями.

При цьому відповідач наголошує на тому, що єдиний податок повинен був бути сплачений позивачем саме за місцем попередньої реєстрації до закінчення бюджетного періоду (2018 року).

Пунктом 126.1 статті 126 ПК України визначено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Таким чином, за несплату платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання у певний термін законодавець для такого платника передбачив негативні наслідки у вигляді штрафних санкцій. При цьому специфіка штрафної санкції, передбаченої вищезазначеним підпунктом, полягає в тому, що вона нараховується контролюючим органом на погашену суму податкового боргу залежно від кількості днів, наступних за останнім днем строку грошового зобов`язання.

Відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України, податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого і покладено на контролюючі органи.

Таким чином, для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у строк, передбачений пунктом 57.1 статті 57 ПК України, платник податків не вчинював дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до бюджету.

Згідно із пп. 10.1.2 п. 10.1 ст. 10 ПК України єдиний податок належить до місцевих податків.

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (п. 10.5 ст. 10 ПК України).

Частиною 1 статті 43 Бюджетного Кодексу України (далі - БК України) визначено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно із положеннями частин 4, 5 статті 45 БК України податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном). Податки і збори та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

У разі зміни місцезнаходження суб`єктів господарювання - платників податків сплата визначених законодавством податків і зборів після реєстрації здійснюється за місцем попередньої реєстрації до закінчення поточного бюджетного періоду (ч. 8 ст. 45 БК України).

Поряд з цим, слід зауважити, що відповідно до п. 1 Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого наказом Державного казначейства України від 26.06.2002 N 122 (у редакції наказу Державного казначейства України від 30.11.2010 N 449), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 липня 2002 р. за N 594/6882, єдиний казначейський рахунок (далі - ЄКР) - це консолідований рахунок, відкритий Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України (далі - СЕП).

Пунктом 2.1 вищевказаного Положення визначено, що ЄКР консолідує кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, коштів інших клієнтів, обслуговування яких здійснюється органами Державного казначейства України та регламентується законодавством. Учасниками СЕП є Державне казначейство України та Головні управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Головні управління Державного казначейства України). Для відображення операцій, проведених через СЕП протягом банківського дня, у центрі оброблення СЕП Державному казначейству України та Головним управлінням Державного казначейства України відкрито технічні рахунки.

Таким чином, усі сплачені податки і збори (обов`язкові платежі), незалежно від того, до якого бюджету вони сплачені, в будь-якому випадку зараховуються та акумулюються на один консолідований рахунок - єдиний казначейський рахунок, а зарахування на відповідний рахунок має значення лише для обліку коштів.

В силу приписів п. 22.4 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05.04.2001 № 2346-III під час використання розрахункового документа ініціювання переказу для платника є завершеним з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

Проаналізувавши наведене суд приходить до висновку, що помилкове зазначення позивачем неправильного рахунку отримувача коштів не є правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми податку у визначений законодавством строк. Допущена позивачем помилка не спричинила настання будь-яких негативних наслідків або збитків для відповідного бюджету.

Разом з цим, слід указати, що правова позиція стосовно сплати обов`язкових платежів (зборів) вже висловлювалась у постанові Верховного Суду України від 16.06.2015 у справі №21-377а15, відповідно до якої здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету в строк, встановлений пунктом 57.1 статті 57 ПК України, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 ПК України. Крім того, Верховний Суд України зазначив, що для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у визначений законодавством строк, платник податків не вчиняв дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до Державного бюджету.

Аналогічної правової позиції дотримується й Верховний Суд, зокрема у постановах від 12.06.2018 у справі №826/1/16 (К/9901/28108/18), від 17.01.2018 у справі №2а-2686/09/2670 (К/9901/2649/18), від 01.08.2018 у справі №813/2487/17 №К/9901/4079/17.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що застосування відповідачем до позивача податковими повідомленнями-рішеннями № та № від 28.01.2019 штрафних санкцій за порушення строків сплати узгодженого грошового зобов`язання з єдиного податку, згідно зі п. 126.1 ст.126 Податкового кодексу України, у розмірі 20% у сумі 2826, 83 грн і розмірі 10% у сумі 587,03 грн, відповідно, є безпідставним.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 згаданого Кодексу).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

В силу приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Беручи до уваги наведене та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 в повному обсязі.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отож, сплачений позивачем судовий збір у сумі 1536,80 грн (платіжні доручення № 4 від 05.02.2019 та № 5 від 21.02.2019) необхідно відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003, ідентифікаційний код 39459195) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 28 січня 2019 року № та №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Житомирській області на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 1536,80 грн сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко