Справа № 826/2835/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 липня 2019 року № 826/2835/17

Окружний адміністративний суд міста Києва, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив суд визнати запис в трудовій книжці формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України від 06.11.2015 наказ № 2320о/с неправильним та таким що не відповідає чинному законодавству; визнати протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України в зміні підстав звільнення ОСОБА_1 за пп. "з" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ на пп. "б" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що була викладена в листі від 24.10.2016р. за вих. № 22/1/2-Н-1236; змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України від 06.11.2015 в порядку ч. 3 ст. 235 КЗпП України, пп. "з" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ на пп. "б" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України внести в трудову книжку ОСОБА_1 виправлення підстав звільнення з органів внутрішніх справ на підставі наказу № 2320о/с за пп. "б" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ; стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період час з 06.11.2015 по 16.10.2018 в сумі 367 253,04 (триста шістдесят сім тисяч двісті п`ятдесят три) гривні, 04 коп.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2017 відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

В попередньому судовому засіданні у справі № 826/2835/17 представником позивача заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до набрання рішенням законної сили у справі № 826/3344/17 у зв`язку з частковою тотожністю сторін та позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.11.2017 зупинено провадження у справі № 826/2835/17 до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 826/3344/17.

09.01.2018 від представника позивача надійшла заява про усунення обставин, що викликали його зупинення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.03.2018 поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив службу в органах внутрішніх, остання займана посада -старший інспектор чергової частини (на правах відділу_ УШР "Сокіл" ГУБОЗ МВС України. Наказом Національної поліції України від 06.11.2015 №2320 о/с на підставі рапорту позивача про перехід до Національної поліції України, останнього було звільнено в запас Збройних Сил України за пунктом 64 "з" (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).

На скаргу позивача до Міністерства внутрішніх справ України про роз`яснення щодо його не призначення на вакантну посаду, відповідач листом №22/1/2-Н-122 від 12.01.2017 повідомлено, що наказ №2320 о/с не передбачає звільнення, а лише перехід у встановленому порядку на роботу (службу) до національної поліції, а тому виплата допомоги не передбачається. Разом з тим, позивача повідомлено про відсутність вакантних посад. Позивач вказував, що відповідачем не було вчинено заходів для забезпечення працевлаштування позивача, яке відбулось внаслідок ліквідації одного органу внутрішніх справ та створення іншого органу та не було запропоновано, а ні аналогічну посаду, а ні нижчу, ніж ту, на якій він проходив службу.

Так, свідоцтвом про хворобу №174 від 23.09.2016 визнано позивача непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час", тому з метою внесення змін у наказ, позивачем було направлено даний висновок до відповідача з метою його звільнення через хворобу за п. "б" п. 64 Положення. Однак відповідачем було відмовлено у внесенні змін до наказу, вважаючи дану відмову протиправною такою, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 235 КзпП України

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечив, зазначивши, що звільнення позивача відбулося на підставі його рапорту, у зв`язку з чим наказ про звільнення у запас позивача згідно вимог п. 9 розділу XI Закону України "Про національну поліцію" та п.п. "з" п. 64 Положення є правомірним. Разом з тим, позивач в період з 07.11.215 до 18.01.2016 до Національної поліції України з відповідним рапортом про проходження служби не звертався, у зв`язку з чим, його не було призначено до підрозділу Національної поліції України. У зв`язку з тим, що станом на момент звільнення позивача зі служби не було встановлено факту його непридатності до військової служби, у зв`язку з чим, правові підстави для звільнення останнього на підставі п.п. "б" п. 64 Положення відсутні, у зв`язку з чим, позовні вимоги про виплату на користь позивача середнього заробітку відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З 1998 ОСОБА_1 працював на різних посадах МВС України.

12.08.2015 наказом МВС України №1610 о/с ОСОБА_1 переведено на посаду старшого інспектора-чергового чергової частини (на правах відділу) УШР "Сокіл" ГУБОЗ МВС України.

06.11.2015 ОСОБА_1 складено рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв`язку із переходом до Національної поліції України, на підставі якого наказом МВС України від 06.11.2015 № 2320 о/с останнього звільнено в запас Збройних Сил України за підпунктом "з" пункту 64 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) до Національної поліції) Положення "Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015.

У період з 07.11.2015 по 18.01.2016 ОСОБА_1 не звертався до керівництва Національної поліції України з рапортом про проходження служби в Національній поліції України.

19.01.2016 позивач отримав витяг з наказу №2320о/с від 06.11.2015 про звільнення в запас збройних Сил України за підпунктом "з" пункту 64 Положення (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) до Національної поліції) та трудову книжку (із записом: "Звільнений з органів внутрішніх справ України".

23.09.2016 згідно свідоцтва про хворобу №174, виданого Центральною військово-лікарською комісією МВС України позивача визнано непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час та встановлено, що його захворювання пов`язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ.

29.09.2016 позивачем було направлено на адресу відповідача вказане свідоцтво та заяву, в якій останній просив внести зміни до наказу № 2320о/с та звільнити ОСОБА_1 за пп. "б" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

24.10.2016 листом №22/1/2-1-1236 Міністерство внутрішніх справ України повідомило позивача, що його звільнено наказом МВС України від 06.11.2016 згідно п. 9 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до підпункту "з" пункту 64 Положення, у зв`язку з тим, що останнім отримано рішення Центральної військово-лікарської комісії МВС України про його хворобу після звільнення, то правові підстави для внесення змін до наказу про звільнення відсутні.

Вважаючи дану відмову протиправною та такою, що порушує права і свободи позивача, останній звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходив з наступного.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07. 2015 року № 580-VIII (далі - Закон України № 580-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону України № 580-VIII Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Закон України № 580-VIII був опублікований 06.08.2015 року в газеті "Голос України" та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, пунктів 8 - 11 Прикінцевих та перехідних положень, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.

Пунктами 8, 9, 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З наведених норм Закону України "Про Національну поліцію" слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений Кодексом законів про працю України.

При цьому, Закон України "Про Національну поліцію" прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Разом з тим, з аналізу норм п.п. 9-11 Розділу ХІ Закону № 580-VІІІ слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п.9 розділу цього Закону.

Отже, Законом № 580-VIII передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення №114).

Відповідно до пункту 1 Положення до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Особа, яка надала згоду на проходження служби в поліції, звільняється зі служби в органах міліції на підставі пп. "з" п.64 Положення №114 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації).

Під час розгляду даної справи, судом було встановлено, що позивач подав рапорт від 05.11.2015, яким просив звільнити його з органів внутрішніх справ за пп. "з" п.64 Положення №114, у зв`язку з переходом на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) з 06.11.2015, що також підтверджується позивачем у письмових поясненнях.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-XII, ( чинний до 07.11.2015 і був дійсним на момент звільнення позивача), визначено, що міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно-розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції. Вона складається з підрозділів: кримінальної міліції; міліції громадської безпеки; державної автомобільної інспекції; міліції охорони; судової міліції; спеціальної міліції; внутрішньої безпеки; особливого призначення.

Частиною першою ст. 18 вказаного Закону передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

Так, відповідно до пункту 1 Положення до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством

Позивач стверджує, що поданий ним рапорт про звільнення у запас Збройних сил за п. 64 "з" Положення (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) був його письмовим наміром проходити службу в Національній поліції України.

Таким чином з 07.11.2015 (дата набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію") органи внутрішніх справ ліквідовувалися, що фактично унеможливило подальше проходження служби в органах внутрішніх справ України.

Отже, враховуючи вказані зміни в Законодавстві та в штатно-організаційній структурі органів внутрішніх справ, позивач мав законну можливість працевлаштуватися до органів Національної поліції, однак в установлений строк останній не скористався правом бути прийнятим на службу в поліцію у встановленому Законом України "Про Національну поліцію" порядку, що в свою чергу розцінюється судом як відсутність здійснення волевиявлення щодо подальшого проходження служби в поліції.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у зв`язку тим, що позивач не подав рапорту про проходження служби в Національній поліції України, наказ про звільнення останнього на підставі п.п. 9-11 Розділу ХІ Закону № 580-VІІІ пп. "з" п.64 Положення №114 є обґрунтованим та законним.

Разом з тим, судом не приймається до уваги твердження позивача про необхідність внесення змін до наказу в частині зміни підстав звільнення останнього за п.п. "б" п.64 Положення №114, з огляду на наступне.

Виданню наказу про звільнення працівника міліції з органів внутрішніх справ за станом здоров`я повинно передувати відповідне рішення військово-лікарської комісії.

Відповідно до пункту 1.52 Порядку проведення військово-лікарської експертизи медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України (надалі - Порядок), затвердженого наказом МВС від 06.02.2001 зареєстрованого в Мін`юсті України 22.02.2001 за № 165/5356, (чинного на виникнення спірних відносин) якщо колишній працівник органів внутрішніх справ із числа осіб рядового й начальницького складу порушує питання про визначення його придатності до служби чи перегляд постанови ВЛК, винесеної на час його фактичного звільнення з органів внутрішніх справ, то підрозділ по роботі з особовим складом органу внутрішніх

справ за місцем проживання такої особи направляє до відповідної ВЛК, яка знаходиться в місцевості, де він мешкає, його заяву та особову справу, а на пенсіонерів МВС, крім того, пенсійну справу, картку амбулаторного хворого (медичну книжку), акти медичного огляду за період служби та інші медичні документи. ВЛК за потреби додатково запитує і разом з головними спеціалістами Управління охорони здоров`я (відділу) служби вивчає подані документи. Якщо при цьому встановлено, що є підстави для задоволення прохання, то ВЛК дає експертну оцінку цим документам після стаціонарного обстеження з метою встановлення його придатності до служби на період звільнення. Рішення ВЛК оформляється протоколом і довідкою (додаток 11) у 3-х примірниках. При цьому військово-лікарська комісія виносить постанову про придатність особи до служби в органах внутрішніх справ та причинний зв`язок її захворювання (поранення, контузії, травми, каліцтва) зі службою.

Пунктом 1.125 Порядку передбачено, Постанови ВЛК про придатність осіб рядового й начальницького складу до служби в органах внутрішніх справ, військовослужбовців - до військової служби, а також постанови на членів їх сімей можуть бути реалізовані підрозділом по роботі з особовим складом у строк, що не перевищує один рік від дня медичного огляду.

Згідно з пунктом 1.6.2 Інструкції про організацію роботи з пенсійного забезпечення військовослужбовців внутрішніх військ та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України і членів їхніх сімей, затвердженої наказом від 31.10.2003 № 1276, зареєстрованої в Мін`юсті України 16.12.2003 за № 482 для обстеження на ВЛК можуть за бажанням направлятися, зокрема: особи рядового та начальницького складу, які звільняються у відставку за віком, за сімейними обставинами, за власним бажанням, через службову невідповідність, за порушення дисципліни, за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, у зв`язку з засудженням судом за вчинення злочин.

Пункти 1.52, 1.125 Порядку регулюють серед іншого правовідносини в сфері проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького в системі МВС та встановлюють порядок направлення на проходження військово-лікарської комісії та термін дії постанови BЛK про придатність осіб рядового начальницького складу до служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до пп. "б"п. 64 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби у мирний невійськовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово- лікарської комісії.

У зв`язку з тим, що на момент звільнення позивача, у відповідача був відсутній примірник свідоцтва про хворобу позивача №174, в останнього не було правових підстав для звільнення позивача через хворобу. Крім того, звільнення позивача відбулося на підставі його власного рапорту.

Враховуючи вказані обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України в зміні підстав звільнення ОСОБА_1 за пп. "з" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ на пп. "б" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що була викладена в листі від 24.10.2016р. за вих. № 22/1/2-Н-1236; зобов`язання внести зміни у формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України від 06.11.2015 в порядку ч. 3 ст. 235 КЗпП України, пп. "з" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ на пп. "б" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України внести в трудову книжку ОСОБА_1 виправлення підстав звільнення з органів внутрішніх справ на підставі наказу № 2320о/с за пп. "б" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 по 16.10.2018 в сумі 367 253,04 (триста шістдесят сім тисяч двісті п`ятдесят три) гривні, 04 коп., суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В свою чергу, Законом України "Про міліцію" не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні працівника з органів внутрішніх справ.

У зв`язку з тим, що спеціальним законом не врегульовано питання виплати грошових коштів при звільненні працівника міліції, тому згідно вимог ч. 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, виходячи з наведених вимог законодавства всі суми, які належні до сплати працівникові мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року по справі № 806/535/16 та від 01.03.2018 року по справі № 806/1899/17.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 в справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, норми чинного законодавства України встановлюють обов`язок роботодавця провести розрахунок та виплату в день звільнення всіх належних працівникові грошових коштів.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100) та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок №260).

Порядок № 260 не містить правил розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі затримки розрахунку з поліцейським, але містить положення щодо розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі виплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, яка проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби.

Натомість положення щодо регулювання виплати сум коштів при затримці розрахунку при звільненні регулює Порядок № 100.

Абз. 3 п. 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За правилами п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що відповідачем не було проведено з позивачем розрахунку при звільненні, дане також не заперечується останнім. Так, відповідач підтвердив, що ним не було проведено розрахунок з позивачем, оскільки він звільнявся з метою працевлаштування в Національну поліцію України, а відтак, виплата одноразової грошової допомоги не передбачалась.

Однак, вказані пояснення судом не приймаються до уваги, з огляду на те, що за колишніми працівниками міліції, які після звільнення зі служби в міліції не проходили службу в поліції, зберігається право на отримання розрахунку при звільненні.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи довідки про доходи позивача № 178 від 16.02.2016 середньомісячна заробітна плата за два останні місяці, які передували звільненню позивача з органів МВС за жовтень-листопад 2015 року становить 15430, 79 (7211, 86 грн. за жовтень 2015 + 8218, 93 грн. за листопад 2015 року).

Позивачем було надано суду розрахунок середнього заробітку за весь час затримки, з якого вбачається, що кількість фактично відпрацьованих робочих днів за жовтень-листопад становила 30 днів, з яких: 22 робочих дні у жовтні 2015 року та 8 робочих днів у листопаді 2015 року, а відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача становить: 514, 36 грн. (15430,79: 30 = 514, 36 грн.).

Отже, сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить: 367 253, 04 грн. (714 робочих днів х 514, 36 грн.), яка підлягає до стягнення з відповідача.

Суд приймає наданий позивачем розрахунок середнього заробітку, оскільки відповідачем не оспорювався здійснений позивачем розрахунок середньої заробітної плати, пояснень та/або заперечень з даного питання суду також надано не було.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частиніє обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

У відповідності до п. 1,3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 367 253,04 (триста шістдесят сім тисяч двісті п`ятдесят три) гривні, 04 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур