Справа № 520/4692/19
Суддя: Супрун Ю.О.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

04 липня 2019 р. Справа № 520/4692/19

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Супрун Ю.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) до Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (, м-н 4, буд. 73, м. Лозова, Лозівський район, Харківська область, 64606) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 (надалі за текстом - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (надалі за текстом - Лозівське ОУПФУ Харківської області, відповідач), в якому просить суд:

- визнати дії Лозівського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківської області, щодо відмови у праві на призначення позивачу пенсії за віком як держслужбовцю відповідно до розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу № 889 -VIII від 10 грудня 2015 року неправомірними та протиправними;

- зобов`язати Лозівське об`єднання Управління Пенсійного фонду України призначити позивачу пенсію, як держслужбовцю, згідно розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 889 -VIII від 10 грудня 2015 року та ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ, здійснити перерахунок та начислення пенсії в розмірі 60% заробітної плати працюючого за відповідною посадою за останнім місцем роботи посадовій особи з моменту звернення з заявою, а саме з 21 серпня 2018 року.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідач проігнорував Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019 року, в якій чітко, обґрунтовано вказано, що з урахуванням стажу роботи позивача на посадах в органах місцевого самоврядування, станом на 01.05.2016 року позивач мала необхідний стаж на посадах, віднесених до відповідних посад державних службовців, та незважаючи на те, що дії відповідача про відмов в призначенні пенсії держслужбовця, судом визнані протиправними, вдруге відмовив позивачу у призначені пенсії як держслужбовцю і таким чином знову порушив право позивача.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2019 відкрито спрощене провадження у даній справі.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження від 03.06.2019 року разом з судовими документами була надіслана відповідачу. Проте, Лозівське ОУПФУ Харківської області правом надання відзиву на позов згідно з ст. 162 КАС України, або будь-яких пояснень - не скористався, станом на час розгляду справи відзиву на позов судом не отримано.

Відповідно ч. 4 ст. 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до приписів ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши доводи позову, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 21.08.2018 ОСОБА_1 , звернулась до Лозівського ОУПФУ Харківської області про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком як держслужбовцю відповідно до розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про держслужбу" № 889-VІІІ від 10.12.2015 року.

Відповідачем була розглянута вказана заява та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу", в зв`язку з тим, відповідно до трудової книжки, ОСОБА_1 , станом на 01.05.2016 року обіймала посаду начальника відділу доходів та їй було присвоєно ранг та категорію посадової особи місцевого самоврядування.

Вказане рішення позивач оскаржив у судовому порядку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2018 року по справі № 520/8895/18 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2018 року позивачем подано апеляційну скаргу.

В подальшому, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2019 року по справі № 520/8895/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2018 року по справі №520/8895/18 скасовано.

Прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області №17 від 27.08.2018 про відмову в призначенні пенсії держслужбовця ОСОБА_1 .

Зобов`язано Лозівське об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за віком як держслужбовцю відповідно до розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VIlI від 10 грудня 2015 року з моменту її звернення із заявою, а саме - з 21 серпня 2018 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказана постанова набрала законної сили 12.03.2019 року.

Частиною 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до повідомлення Лозівського ОУПФУ Харківської області № 603/02-04-51 від 11.04.2019 року щодо розгляду постанови Другого апеляційного адміністративного суду по справі № 520/8895/18 від 12.03.2019 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком як держслужбовцю у зв`язку з недостатнім стажем державної служби.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Фактичною підставою для відмови позивачу в призначенні пенсії стала саме відсутність у ОСОБА_1 , стажу державної служби, необхідного для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу".

Спірним питанням у даній справі, з огляду на підстави відмови позивачу в призначенні пенсії за віком, є право позивача на зарахування до стажу державної служби періоду роботи на посадах в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року №3723-XII (надалі - Закон №3723-XII) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі, стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз.1 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому зазначений вік визначається ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Тобто до 01.05.2016 року (дата набрання чинності Закону України "Про державну службу" №889) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку (62 роки для чоловіків, 60 років для жінок) та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 року, відповідно до ст. 90 Закону України "Про державну службу" №889 пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-XII.

Так, відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889 для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Попереднього Закону в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону 889 передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року № 3723-XII, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, ст. 37 Закону № 3723-XII передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723 після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону № 3723 і Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , працювала на посаді економіста планової комісії у Вороновському райвиконкомі Гродненської обл., Республіка Білорусь з 03.01.1983 по 20.05.1987, з 04.06.1996 - у Первомайському міськфінвідділі на посаді начальника відділу фінансування підприємств комунальної власності і АПК, присвоєно 12 ранг держслужбовця. Прийнята Присяга державного службовця, 01.03.1999 присвоєно 11 ранг державного службовця, 01.02.2001 переведена на посаду начальника відділу доходів; 24.04.2001 Первомайський міський фінансовий відділ переутворений в Первомайське фінансове управління; 01.07.2001 присвоєно 10 ранг державного службовця; 24.09.2001 присвоєно 10 ранг 5 категорії посадової особи місцевого самоврядування; 24.09.2001 прийняла Присягу посадової особи місцевого самоврядування, 21.07.2016 звільнена з посади начальника відділу доходів.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, зокрема, п`ята категорія - керуючих справами виконавчих апаратів районних рад, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів районних у містах рад, помічників голів, радників (консультантів), спеціалістів, головних бухгалтерів управлінь і відділів виконавчого апарату обласних, секретаріатів Київської та Севастопольської міських рад, керівників управлінь, відділів та інших виконавчих органів міських (міст обласного і республіканського в Автономній Республіці Крим значення) рад та їх заступників, керівників відділів (підвідділів) у складі самостійних управлінь, відділів виконавчих органів міських (міст обласного значення) рад, посади заступників міських (міст районного значення), сільських, селищних голів з питань діяльності виконавчих органів ради, секретарів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад.

Згідно із п. 10, 12 Прикінцевих положень Закону України "Про державну службу" № 889, державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної - служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Враховуючи вищезазначене, з урахування стажу роботи позивача на посадах в органах місцевого самоврядування, станом на 01.05.2016 року (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889) ОСОБА_1., мала необхідний стажу на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 року у справі № 351/1792/17.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про протиправність дій щодо відмови пенсійного органу у призначенні позивачці пенсії за віком у зв`язку з тим, що станом на 01.05.2016 року остання обіймала посаду начальника відділу доходів та присвоєно ранг та категорію посадової особи місцевого самоврядування.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до ст. 21 Закону України " Про службу в органах місцевого самоврядування" (в редакції закону, що діяв на момент звільнення позивачки) пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень Закону України " Про державну службу" для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що при прийняті оскаржуваного рішення відповідачем всупереч вищевказаних норм законодавства не враховано усіх обставин, що мають значення для його прийняття, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання дій Лозівського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківської області, щодо відмови у праві на призначення позивачу пенсії за віком як держслужбовцю відповідно до розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу № 889 -VIII від 10 грудня 2015 року є протиправними та підлягають задоволенню.

Суд вважає, що зобов`язання Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України призначити позивачу пенсію, як держслужбовцю, згідно розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 889 -VIII від 10 грудня 2015 року та ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ з 21.08.2018 року є належним способом відновлення порушеного права позивача, а також слугуватиме меті усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах з огляду на наступне.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст. 8 Конституції України та ст.6 КАС України, суд на підставі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про те, що задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України призначити позивачу пенсію, як держслужбовцю, згідно розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 889 -VIII від 10 грудня 2015 року та ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ з моменту звернення з заявою, а саме з 21 серпня 2018 року є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Також суд керується приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом якої у разі визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відносно позовних вимог про зобов`язання Лозівського ОУПФУ Харківської області здійснити позивачу перерахунок та начислення пенсії в розмірі 60% заробітної плати працюючого за відповідною посадою за останнім місцем роботи посадовій особи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Судом встановлено, що призначення позивачу пенсії відповідачем на даний час здійснено не було, а тому відповідачем не вчинено будь-яких дій щодо призначення пенсії позивачу у розмірі іншому ніж 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Таким чином, з огляду на те, що призначення пенсії державного службовця позивачу здійснено не було, підстави вважати, що відповідачем при призначення пенсії позивачу буде враховано інший відсоток заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі ніж 60 є передчасними.

Також, враховуючи, що відповідачем на час звернення позивача до суду не було порушено право позивача на призначення пенсії у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі та на момент розгляду даної справи немає підстав вважати, що права позивача на таке призначення пенсії буде порушено Пенсійним органом, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 5-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 263, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (код НОМЕР_2 ) до Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (, м-н 4, буд. 73, м. Лозова, Лозівський район, Харківська область, 64606) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати дії Лозівського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в Харківської області (, м-н 4, буд. 73, м. Лозова, Лозівський район, Харківська область, 64606), щодо відмови у праві на призначення ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) пенсії за віком як держслужбовцю відповідно до розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу № 889 -VIII від 10 грудня 2015 року протиправними.

Зобов`язати Лозівське об`єднання Управління Пенсійного фонду України (, м-н 4, буд. 73, м. Лозова, Лозівський район, Харківська область, 64606) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) пенсію, як держслужбовцю, згідно розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 889 -VIII від 10 грудня 2015 року та ст. 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ з моменту звернення із заявою, а саме з 21 серпня 2018 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог-відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Лозівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (м-н 4, буд. 73, м. Лозова, Лозівський район, Харківська область, 64606, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст рішення виготовлено 04 липня 2019 року.

Суддя Ю.О. Супрун