Справа № 826/16281/16
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2018-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17 грудня 2018 року № 826/16281/16

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Донця В.А., секретар судового засідання Сом П.А., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянки Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення,

за участю:

перекладач - Лисова Є.І.;

позивач - громадянка Афганістану ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

представник відповідача - Посмітна В.В.

Громадянка Афганістану ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про скасування рішення Державної міграційної служби України від 29.08.2016 №470-16 про втрату статусу біженця.

Ухвалою суду від 21.10.2016 відкрито провадження в справі та призначено судовий розгляд. На підставі розпорядження керівника апарату суду та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями - справу передано судді Донцю В.А. Ухвалами суду: від 17.09.2018 - постановлено здійснювати судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання; від 17.12.2018 - закрито підготовче провадження та на підставі частини сьомої статті 171 КАС України, з урахуванням письмових заяв представників сторін, здійснено судовий розгляд справи по суті, 17.12.2018, у тому самому судовому засіданні. Відповідно до статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення щодо втрати позивачем статусу біженця, позаяк жодна з підстав, передбачених статтею 11 Закону України "Про статус біженця", не могла бути застосована до позивача. В позовній заяві наголошено, що купівля квитка, відвідування країни походження не може бути підставою для висновку про те, що позивач скористалась захистом країни громадянської належності чи добровільно повернулась в цієї країни.

У судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила, підтримавши письмові заперечення. Представник пояснила, що рішення про втрату статусу біженця прийнято обґрунтовано з урахуванням того, що позивач добровільно повернулась в країну громадянської належності та безпечно перебувала на території цієї країни протягом місяця. В письмових запереченнях зазначено, що таке перебування на території країни громадянської належності свідчить про повернення до цієї країни, не зважаючи на побоювання переслідування, про які повідомлялось під час звернення для отримання статусу біженця.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, судом встановлено.

Згідно з рішенням Державної міграційної служби України від 29.08.2016 №470-16 "Про втрату статусу біженця" громадянка Афганістану ОСОБА_1 втратила статус біженця у зв`язку з тим, що вона добровільно повернулася до країни, за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань її чоловіка.

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Суспільні відносини у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" в поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина дев`ята); рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців (частина десята.

Згідно з особовою справою 11.25.0090-01, яка міститься в матеріалах судової справи, громадянка Афганістану ОСОБА_1 рішенням Державного комітету України у справах національностей і релігій від 31.10.2011 №537-11 визнана біженцем відповідно до статті 4 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист" - "сприяння збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист", оскільки особа є членом сім`ї визнаного біженцем. Позивачу видано посвідчення біженця НОМЕР_1, термін дії якого на підставі її заяв від 19.04.2016, 12.07.2016 було продовжено відповідно до 19.07.2016 та до 12.10.2016.

Як убачається зі змісту протоколу співбесіди від 14.07.2016 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, громадянка Афганістану ОСОБА_1 повідомила, що: їздила до Афганістану одного разу в 2012 році; перебувала в Афганістані один місяць; метою поїздки до Афганістану стала хвороба матері; під час перебування в цій країні знаходилась в м. Кабул у будинку батька.

Оскаржуване рішення від 29.08.2016 №470-16 прийнято з урахуванням подання про втрату статусу біженця від 04.08.2016 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві.

У подані зазначено, що громадянка Афганістану ОСОБА_1 , перебуваючи в статусі біженця, перетинала кордон України з метою поїздки до Афганістану у 2012 році, де перебувала один місяць, проживаючи у своїх батьків, що свідчить про те, що іноземка знову скористалася захистом країни своєї громадянської належності. Управління рекомендувало Державній міграційній службі України прийняти рішення про втрату статусу біженця громадянкою Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таку, що знову добровільно скористалася захистом країни громадянської належності.

Згідно з рішенням Державної міграційної служби України від 29.08.2016 №470-16 "Про втрату статусу біженця" статус біженця громадянкою Афганістану ОСОБА_1 втрачено у зв`язку з тим, що вона добровільно повернулася до країни, за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань її чоловіка.

У матеріалах особової справи 11.25.0090-01 міститься повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 04.10.2016 №237, в якому громадянку Афганістана ОСОБА_1 повідомлялось про втрату статусу біженця на підставі рішення від 04.10.2016 №237. Повідомлення отримано 07.10.2016, про що свідчить підпис позивача. Обставина представниками сторін не заперечувалась.

Як уже зазначалось, підставою для ухвалення оскаржуваного рішення від 29.08.2016 №470-16 вказано добровільне повернення позивача до країни, за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань її чоловіка.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства) (пункт 1); набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом (пункт 2); добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (пункт 3); будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує (пункт 4); отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні (пункт 5); не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує (пункт 6).

Подібні положення передбачені статтею 1 Конвенції про статус біженців (дата підписання: 28.07.1951, дата приєднання Україною: 10.01.2002), за якою, зокрема, положення цієї Конвенції більше не поширюються на особу, яка підпадає під визначення розділу A, та яка добровільно знову влаштувалася в країні, яку вона залишила або за межами якої вона перебувала через побоювання щодо переслідувань (підпункт 4 пункту "С").

Зі змісту оскаржуваного наказу та подання Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в місті Києві про втрату статусу біженця від 11.08.2016 вбачається, що підставами для висновку про втрату позивачем статусу біженця слугували: виїзд біженця у 2012 році до країни громадянської належності в зв`язку з хворобою матері, яка проживала разом з батьком в місті Кабулі (Афганістан); непідтвердження біженцем жодними доказами хвороби матері; неповідомлення біженцем під час звернення за захистом у 2011 році про будь-які ніші загрози на території Афганістану, крім пов`язаних з переслідуванням чоловіка за політичною ознакою; не зважаючи на небезпеку для жінок та дівчат зі сторони представників збройного угрупування Талібан, позивач безпечно перебувала на території Афганістану, безперешкодно, в`їжджала та виїжджала.

Під час судового розгляду справи позивач обставини перебування в країні громадянської належності визнала та пояснила, що про хворобу матері дізналась від брата, який про це повідомив за допомогою програми Skype, до Афганістану дісталась літаком, користувалась паспортом біженця, перебувала в країні біля трьох тижнів, протягом яких доглядала хвору мати, яка тяжко дихала, згодом померла. Позивач також зазначила, що одружена, має трьох дітей, з якими мешкає в місті Києві в квартирі , яку вважає власністю сім`ї.

До матеріалів справи додано довідку від 06.08.2012 №143, складену другим секретарем - консулом Посольства Ісламської Республіки Афганістан в України, відповідно до якої громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одружилась 03.08.2010 з ОСОБА_5 . У свідоцтві про народження від 15.01.2013 зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_6 .

Інших доказів на підтвердження наведених обставин не надано, клопотань про їх витребування не заявлено. Водночас, представник відповідача наведені обставина не заперечувала.

У даному спорі суду слід з`ясувати чи може бути перебування особи, якій надано статус біженця, в країні громадянської належності в 2012 році протягом двох-чотирьох тижнів, підставою для позбавлення статусу біженця відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в тому числі відповідно до пункту 4 цієї норми.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що під час його ухвалення посадові особи ДМС України керувались "Положенням про припинення статусу біженця": Керівництвом з його застосування УВКБ ООН, Женева, квітень, 1999 (Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців) (джерело: https://www.refworld.org) щодо тлумачення підпунктів 1-5 пункту "С" статті 1 Конвенції про статус біженців. Зокрема зазначено, що добровільність повернення до країни громадянської належності кваліфікується як повернення і поселення (повторне проживання, а довготривалість перебування є показником поселення).

Відповідно до вказаного "Положення про припинення статусу біженця": поновлення користування захистом держави громадянської належності повинно вести до припинення статусу біженця в випадках, коли біженець діяв добровільно, мав намір знову скористатися захистом держави його / її громадянської належності, і в дійсності отримав такий захист (пункт 8); якщо біженець змушений діяти за обставинами, що знаходяться поза його контролем, наприклад за вказівками влади країни притулку або для того, щоб запобігти порушенням у відношенні його перебування там, така дія не повинна розглядатися як добровільна. Біженець, повинен діяти з власної волі, звертаючись до влади країни його / її походження (пункт 9); намір або мотив біженця звернутися до влади країни своєї громадянської належності повинні бути оцінені для того, щоб встановити, чи дійсно було вжито заходів для отримання захисту влади <...> (пункт 10); добровільне повторне поселення в країні походження це єдине положення про припинення статусу біженця, яке вимагає повернення біженця до країни походження. Термін "поселення" означає не тільки повернення в країну походження, а й повторне проживання (пункт 19); вимога добровільності кваліфікується як повернення і поселення в країні походження. В разі мимовільного повернення, це положення про припинення статусу біженця не застосовується. Однак, якщо біженець повернувся в країну свого походження мимоволі, але тим не менш, оселився без проблем і відновив нормальне життя протягом тривалого періоду, перш ніж знову покинути країну, положення про припинення статусу біженця може бути застосовано. З іншого боку, якщо біженець повернувся в свою країну добровільно, але його перебування не було добровільним, наприклад, через тюремного ув`язнення, тоді положення про припинення статусу біженця може бути не може бути застосовано (пункт 20).

З гідно з пунктом 119 "Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців": Тематичні рекомендації з міжнародного захисту (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженця), перевидання Женева, грудень 2011 року (джерело: https://www.refworld.org) добровільне поновлення використання захисту країни громадянської належності передбачає три умови: a) добровільність: біженець повинен діяти добровільно; b) намір: біженець повинен навмисно зробити дію з метою знову скористатися захистом країни своєї громадянської належності; c) відновлення: біженець повинен дійсно отримати такий захист.

Пунктами 113-134 Керівництва визначено: добровільне поселення в країні, щодо якої існували побоювання переслідування відноситься як до біженців, які мають громадянство, так і до біженців без громадянства. Воно застосовується до тих біженцям, які, повернувшись в країну свого походження або попереднього місця проживання, не перестали бути біженцями за першим чи другим положенням про припинення, все ще перебуваючи в країні свого притулку; це положення відноситься до "добровільного поселення". Воно повинно розумітися як повернення в країну громадянської належності або попереднього звичайного місця проживання з метою постійного проживання там. Тимчасовий візит біженця в свою колишню країну не з національним паспортом, а, наприклад, з проїзним документом, виданим країною проживання, не означає "поселення" і не тягне за собою втрату статусу біженця відповідно до цього положення.

Судом встановлено та визнано сторонами перебування біженця в країні громадянської належності протягом приблизно місяця. При цьому в`їзд, проживання та виїзд були добровільними, безпечними. Також позивач стверджувала, що в`їзд здійснювався за "паспортом" біженця.

Оцінюючи доводи позивача про причини повернення до країни громадянської належності в 2012 році, оскільки не надано доказів, перш за все, суд вважає за доцільне розглянути поведінку біженця. Так, позивач зазначила, що змушена була повернутись в країну громадянської належності в 2012 році в зв`язку з хворобою матері, перебувала там біля трьох тижнів та повернулась до України. Питання щодо позбавлення позивача статусу біженця вирішувалось у 2016 році. Відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що протягом 2013-2016 років позивач намагалась отримати захист в країні походження в розумінні статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або добровільно проживала там. Відсутні такі докази і станом на час судового розгляду справи в грудні 2018 року. Як уже вказувалось, під час судового розгляду справи позивач пояснила, що проживає в місті Києві разом з чоловіком та трьома дітьми, в квартирі, яку вона вважає власною. Представником відповідача зазначених доводів не спростовано.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем враховано критерії для підтвердження добровільного повернення як поселення, повторне проживання та довготривалість. Разом з тим, такі доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Зокрема, відповідачем не спростовано доводів біженця про перебування в країні громадянської належності не більше місяця. На думку суду, проживання протягом місяця не може бути визнано довготривалим проживанням, відповідно добровільне повернення та знаходження протягом місяця не свідчить про намір проживати в країні громадянського походження. Слід також врахувати, що відповідачем не спростовано доводів позивача стосовно здійснення перельоту не на підставі паспорта країни громадянської належності.

Наведені обставини та поведінка позивача дають підстави для висновку, що пояснення про необхідність повернутись в країну громадянської належності з метою відвідати хвору матір не є очевидно неправдоподібними та не свідчать про наміри біженця отримати захист в цій країні або намір постійно там проживати. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що статус біженця позивач отримала як член сім`ї особи, якій надано статус біженця. Тому доводи представника відповідача, без наведення аргументованих доводів, про відсутність обґрунтованих побоювань у біженця зазнати переслідування, коли вона повернулась в країну громадянського походження, є нелогічними, оскільки йдеться про політичні переконання чоловіка позивача.

З огляду на встановлені обставини, наведені доводи та висновки суду, слід констатувати необґрунтованість тверджень відповідача про добровільність повернення біженця до країни громадянської належності з метою постійного проживання. Відповідно у відповідача не було правових підстав для застосування до позивача частини першої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема пункту 4, тому оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, зважаючи на обраний спосіб захисту, позовні вимоги про скасування рішення ДМС України від 29.08.2016 №470-16 про втрату статусу біженця підлягають задоволенню. В даному випадку, скасування рішення є належним способом захисту прав позивача та не потребує виходу за межі позовних вимог.

Щодо строків звернення до суду, то як убачається з матеріалів справи, позивачем пропущено п`ятиденний строк (робочі дні) звернення до суду згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який відраховується з дня отримання повідомлення, позаяк повідомлення про втрату статусу біженця позивач отримала 07.10.2016, водночас позов до суду подано 19.10.2016. Останній день строку звернення до суду 13.10.2016.

Відповідно до частини першої статті 100 КАС України (в редакції, чинній на час подання заяви) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Пунктом 10 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Представником позивача не надано заяви про поновлення строку звернення до суду.

Разом з тим, частиною четвертою статті 4 КАС України визначено, що закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

На думку суду, неподання заяви про поновлення строку звернення до суду, в даному випадку, не може бути достатньою підставою для залишення позову без розгляду з підстав пропущення строку та не є перешкодою для встановлення судом поважних причин для поновлення такого строку. При цьому судом враховано, що в ухвалі про відкриття провадження в справі не вказано про пропущення позивачем строку звернення до суду, представником відповідача заяви про залишення позову без розгляду не подавалась.

З огляду на те, що позивач тривалий час проживає в Україні як біженець разом з сім`єю, не мала наміру, за висновком суду, проживати в країні громадянської належності, спір, за вирішенням якого звернулась позивач є важливим для неї, пропущений строк становить чотири робочі дні, суд вважає, що пропущений строк підлягає поновленню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI (зі змінами) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, доказів понесення судових ви трат не надано, судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.

Керуючись статтею 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29 серпня 2016 року №470-16 про втрату статусу біженця.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно зі статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 04 липня 2019 року.

Суддя В.А. Донець