Справа № 802/1795/17-а
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1795/17-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Крапівницька Н. Л.

Суддя-доповідач - Кузьменко Л.В.

02 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Шидловського В.Б. Франовської К.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Сербин І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року (рішення ухвалено суддею Крапівницькою Н.Л. 05.03.2019 року в м.Вінниця, дату складення повного судового рішення не зазначено) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції м.Києва, Печерського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції м.Києва, Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції м.Києва у відсутності контролю за своєчасним і повним вчиненням Печерським районним відділом ДВС ГТУЮ м. Києва необхідних додаткових заходів індивідуального характеру, в частині зобов`язань змінити дату наказу звільнення ОСОБА_1 , видачі дубліката належно заповненої трудової книжки, згідно законодавства з наданням інформації Департаменту ДВС і Урядовому уповноваженому про залишок непогашеного боргу повного розрахунку, що встановлений ДАК "Укрресурси" перед ОСОБА_1 для завершення виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.14 року;

- визнати протиправною бездіяльність Печерського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ м.Києва при виконанні додаткових заходів індивідуального характеру, в частині зобов`язань ДАК "Укрресурси" змінити дату наказу звільнення ОСОБА_1 , видачі дубліката належно заповненої трудової книжки, згідно законодавства, з наданням інформації Департаменту ДВС і Урядовому уповноваженому про залишок непогашеного боргу повного розрахунку, що встановлений ДАК "Укрресурси" перед ОСОБА_1 для завершення виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.14 року ;

- зобов`язати ГТУЮ м.Києва здійснити контроль і забезпечити негайне виконання зобов`язань Печерським РВДВС м.Києва по наданню інформації Уповноваженому і Департаменту ДВС про залишок непогашеного боргу розрахунку, що встановлений ДАК "Укрресурси" перед ОСОБА_1 та виконання мір зобов`язального характеру для завершення виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.14 року;

- зобов`язати Печерський районний ВДВС м. Києва ГТУЮ м. Києва негайно вжити заходи індивідуального характеру з надання інформації Департаменту ДВС і Уповноваженому про залишок суми непогашеного боргу розрахунку, відповідно до встановленого і визнаного загального боргу ДАК "Укрресурси" перед ОСОБА_1 та виконання заходів зобов`язального характеру для завершення виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.14 року;

- зобов`язати ГТУЮ м.Києва та Печерський районний ВДВС м.Києва сплатити ОСОБА_2 М.М. солідарно, кожним по 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди і страждань, викликаних їх протиправною бездіяльністю і незаконними діями, при відновлені рішенням ЄСПЛ порушених прав ОСОБА_1 ;

- винести окрему ухвалу суду на адресу Мін`юсту України про тяганину і неналежне виконання судових рішень органами ДВС, що стало причиною звернень Яворовенка М.М. і рішень ЄСПЛ та нанесло і продовжує наносити збитки бюджету держави у вигляді заявлених позивачем вимог по відшкодуванню за затримку виконання додаткових заходів індивідуального характеру, згідно законодавства і рішення ЄСПЛ.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року позов задоволено частково.

Суд першої інстанції зобов`язав Печерський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва (, вул. Різницька 11-б, м. Київ) надати ОСОБА_1 (інд. код АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 ) інформацію (розрахунок) про залишок суми непогашеного боргу по зведеному виконавчому провадженню ВП №51119621.

В решті позовних вимог суд - відмовив.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неповноти з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про повне задоволення позовних вимог.

В судове засідання представники відповідачів Головного територіального управління юстиції м.Києва та Печерського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва не прибули, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином.

У відзиві на апеляційну скаргу Печерський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва зазначив, що в позові ОСОБА_1 належить відмовити а повному обсязі, оскільки факт виконання рішення ЄСПЛ від 17.04.2014 року у справі №25663/02 "Яворовенко та інші проти України" підтверджено постановою Верховного Суду від 14.02.2019 року у справі №802/840/16-а.

Відповідно до приписів ч.3 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судами встановлено, що 17.07.2014 р. Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі №25663/02 "Яворовенко та інші проти України" (далі за текстом -РЄСПЛ), яким зобов`язано державу Україну упродовж трьох місяців виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2000 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Згідно з Додатком до вказаного рішення ЄСПЛ підлягають виконанню:

- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 р.;

- рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.03.2006 р.;

- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.10.2006 р.;

- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06.04.2007 р.;

- рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.11.2006 р.

Так, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 13.08.2014 р. відкрито виконавче провадження №44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України", в тому числі і в частині виконання рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 01.03.2004 р., та зобов`язано боржника державу Україна добровільно виконати таке рішення у строк, встановлений Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 р. у справі №2-200/2004, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано ДАК "Укрресурси" змінити дату наказу №25-а-к від 07.03.2002 р. про звільнення ОСОБА_1 , виданого на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25.01.2001 р., провівши з ним повний розрахунок.

13.09.2016 р. у зв`язку із фактичним виконанням рішення ЄСПЛ від 17.07.14р. у справі №25663/02 та виплати сатисфакції і суми 1188937, 30 грн. виконавче провадження №44360795 закінчено, про що винесено відповідну постанову.

Разом з тим, позивач вважає, що рішення ЄСПЛ в частині виконання рішення Замостянського райсуду м. Вінниці від 01.03.2004 року стосовно проведення з ним повного розрахунку, виконано не в повному обсязі, що, як вказує позивач, підтверджується низкою судових рішень. Тому, на думку позивача, Уповноважений з прав людини має здійснювати координацію за виконанням рішення Європейського суду, а Департамент ДВС та заступник Міністра юстиції - контроль за виконанням такого рішення. Позивач наполягає, що конкретних дій відповідачі не здійснювали, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду. При цьому, позивач не заперечує, що рішення Замостянського районного суду в частині видачі наказу про звільнення та внесення відповідних записів до трудової книжки щодо дати звільнення виконано. А тому, наголошував саме на наявності спору стосовно невиконання рішення ЄСПЛ в частині виконання рішення Замостянського райсуду від 01.03.2004 р. щодо проведення з ним повного розрахунку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, а також надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, колегія суддів виходить з такого.

Колегія суддів зазначає, що відносини, які виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулює Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон №3477-IV).

В розумінні статті 1 цього Закону, рішення це:

а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України;

г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Органом представництва, згідно визначення наведеного у цій же нормі, зазначено орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

В свою чергу, відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №784 від 31.05.2006 р., на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень. При цьому, пунктом 3 цієї ж Постанови встановлено, що представництво України в Європейському суді з прав людини у разі розгляду питань дотримання нею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України здійснюється в установленому порядку Міністерством юстиції через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону №3477-IV порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

Статтею 8 Закону № 3477-IV передбачено, що виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

В розумінні частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

В силу положень частини першої статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Разом з тим, згідно пункту 8 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №606-XIV, який діяв у період відкриття виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ та його завершення), виконавче провадження підлягало закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч.3 ст. 49 Закону № 606-XIV).

При вирішенні даного спору суд звертає увагу на те, що в розумінні загальних засад права, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. В свою чергу дії - це юридично значуща активна (тобто врегульована нормами права) поведінка суб`єкта владних повноважень, що спричиняє юридичні наслідки.

За приписами статті 7 Закону №3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення суду про набуття рішенням статусу остаточного орган представництва:

а) надсилає стягувачу повідомлення з роз`ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Неподання Стягувачем заяви про виплату відшкодування не є перешкодою для виконання Рішення.

Відповідно до статті 1 Закону №3477-IV Органом представництва є орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №784 від 31.05.2006, на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень. При цьому, пунктом 3 цієї ж Постанови установлено, що представництво України в Європейському суді з прав людини у разі розгляду питань дотримання нею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України здійснюється в установленому порядку Міністерством юстиції через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця від 13.09.2016 закінчено виконавче провадження №44360795 по виконанню рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі №25663/02, у зв`язку з фактичним виконанням.

Правомірність закінчення виконавчого провадження №44360795 підтверджена постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31.10.2016 у справі №802/1462/16-а, яка набула законної сили.

Також у постанові Верховного Суду від 04.10.2018 у справі №802/82/16 зазначено, що на виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі №25663/02 в частині виконання рішення Замостянського районного суду від 01.03.2004 позивачеві належить виплатити кошти в загальному розмірі 1 900 147,03 грн.

Судами встановлено, що на виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі №25663/02 позивачеві виплачено кошти в загальній сумі 1 900 147,03 грн.

Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції, щодо безпідставності доводів позивача про те, що для повного виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі №25663/02 необхідно виплатити позивачу залишок непогашеного боргу повного розрахунку станом на липень 2017 року згідно ухвали Господарського суду м. Києва від 13.07.2017 у справі №46/436-б в сумі (3 485 371,26 грн. - 1 900 147,03 грн.) = 1 585 224,23 грн. в даному судовому провадженні.

В суді першої та апеляційної інстанції позивач не заперечував виконання судового рішення в частині звільнення ОСОБА_1 та внесення змін до наказу №25-а-к від 07.03.2002 в частині внесення змін щодо дати звільнення, виданого на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25.01.2001. Тому ці доводи позивача суд першої інстанції обґрунтовано відхилив.

Разом з тим позивач наполягав на тому, що в наступному періоді, національними судами було прийнято ряд рішень про стягнення на його користь з ДАК "Укрресурси" коштів за затримку розрахунків при звільненні, які набрали законної сили, в тому числі: рішення Вінницького міського суду від 04.12.2015р. у справі № 127/23627/15-ц, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 з ДАК "Укрресурси" 48000 грн.; рішення апеляційного суду Вінницької області від 01.04.2016р. по справі № 127/27237/15-ц, яким стягнуто на користь позивача з ДАК "Укрресурси" 25446,57 грн.; рішення Вінницького міського суду від 02.02.2016р. по справі № 127/28655/15-ц, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 з ДАК "Укрресурси" 767322 грн. та рішення Вінницького міського суду від 01.05.2016р. по справі №127/7801/16-ц, яким стягнуто на користь ОСОБА_1 з ДАК "Укрресурси" 506827 грн. Всього ж даними рішенням задоволено вимоги позивача на суму 1 347 595,57 грн. Крім того, ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.07.2016 року по справі № 46/436-б ОСОБА_1 було визнано кредитором ДАК "Укрресурси" на суму 1396595,57 грн. (визначену рішеннями місцевих судів), яку, як вважає позивач, Департамент ДВС Міністерства юстиції України має виплатити йому в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року.

Разом з тим судами встановлено, що за наслідками виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016р. по справі №802/82/16-а та прийняття судом 29.08.2016 року звіту про виконання даного рішення, 13.09.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" від 17.07.2014 року №25663/02, на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження", а саме у зв`язку із фактичним виконанням рішення.

Колегія суддів констатує відсутність відкритого виконавчого провадження з примусового виконанню рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі №25663/02, натомість наявна постанова про закінчення відповідного виконавчого провадження по виконанню рішення ЄСПЛ в зв`язку з його виконанням, а отже, відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та заступника міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України Шкляра С. В. щодо нездійснення контролю при виконанні рішення ЄСПЛ.

Колегія суддів також звертає увагу позивача на те, що зазначені вище доводи були предметом судового розгляду у справі №802/840/16-а, у якій Верховним Судом винесено постанову від 19.02.2019 року, якою відмовлено у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 16 січня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року - залишено без змін.

Стосовно вимоги позивача щодо зобов`язання Печерського районного відділу ДВС м.Києва ГТУЮ м. Києва негайно вчинити дії з надання інформації Департаменту ДВС про суму боргу повного розрахунку згідно зведеного виконавчого провадження, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №53654408 від 29.10.2018 (том 2 а.с. 141) з виконання виконавчого листа №127/2-200/04, виданого 17.02.2017 Вінницьким міським судом Вінницької області, зобов`язано державного виконавця Печерського райвідділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Заєць Т.І., у якої перебувало таке виконавче провадження негайно вжити дії, передбачені ЗУ "Про виконавче провадження" по виконанню рішення Замостянського райсуду м. Вінниці від 01.03.2004 р. та направити до Департаменту ДВС Мін`юсту України і Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини інформацію про виконання даного рішення суду і інформацію про зведене виконавче провадження №51119621 для завершення виконання рішення Замостянського райсуду м.Вінниці від 01.03.2004 р. Вказаною постановою державного виконавця встановлено, що ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 04.04.2018у справі №127/2-200/04, визнано лист Печерського РВ ДВС м. Києва, адресований Урядовому Уповноваженому у справах Європейського суду з прав людини і Департаменту ДВС від 13.04.2017 р., б/н таким, що містить недостовірну інформацію.

Крім того, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бялим М.Г. 05.09.2018 № на адресу Печерського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві (а с. 163, т.1) направлено вимогу, якою зобов`язано виконати рішення суду в повному обсязі та надати до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у м. Києві докази направлення Печерським районним відділом ДВС м.Києва 10.08.2018 на адресу Департаменту ДВС Мін`юсту і Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини - інформацію по зведеному виконавчому провадженню №51119621.

Проте, інформації щодо виконання вимоги державного виконавця від 05.09.2018 року по зведеному виконавчому провадженню №51119621 представники відповідача не надали.

У постанові про закінчення виконавчого провадження ВП №53654408 від 29.10.2018 зазначено, що рішення суду боржником не виконано. Станом на 29.10.2018 інформація щодо виконання рішення суду в повному обсязі до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві боржником не надано, а тому державним виконавцем 29.10.2018 на підставі статтей 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 382 Кримінального кодексу України, на адресу Печерського управління поліції ГУ НП в м. Києві направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що 05.09.2018 року у вимозі державного виконавця № (том.1 а. с. 163) звернуто увагу відповідача - Печерського відділу ДВС м. Києва ГТУЮ на те, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.04.2018 у справі №127/2-200/04 визнано лист Печерського РВДВС м. Києва адресований Урядовому Уповноваженому у справах Європейського суду з прав людини і Департаменту ДВС від 13.04.2017 р. б/н таким, що містить недостовірну інформацію. Вказано, що інформація направлена на адресу ДВС Мін`юсту України і Секретаріату Урядового Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини є неповною. Зобов`язано державного виконавця Печерського райвідділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Заєць Т.І. виконати рішення суду в повному обсязі.

А відтак, слід погодитись з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову в частині зобов`язання відповідача - Печерський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва надати ОСОБА_1 інформацію (розрахунок) про залишок суми не погашеного боргу по зведеному виконавчому провадженню ВП №51119621, позаяк відсутня інформації щодо виконання вимоги державного виконавця від 05.09.2018 року по зведеному виконавчому провадженню №51119621.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем - Головним територіальним управлінням юстиції м. Києва здійснювався контроль за Печерським відділом ДВС м. Києва ГТУЮ, саме, в ході примусового виконання рішень, що було предметом дослідження судом в судовому засіданні, державним виконавцем Головного територіального управлінням юстиції у м. Києві 05.09.2018, № на адресу Печерського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві направлялась вимога, якою зобов`язано виконати рішення суду в повному обсязі, а тому, суд вважає, що і контроль здійснювався відповідачем у можливий спосіб до законодавства про виконавче провадження. Таким чином, колегія суддів зазначає, що в цій частині позовні вимоги до вказаного відповідача є необґрунтованими.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідачів вжити додаткові заходи індивідуального характеру для виконання невиконаної частини рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004, суд зазначає про наступне.

Питання додаткових заходів індивідуального характеру врегульовано статтею 10 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно положень вказаної норми, з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, якими є :

а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum);

б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

В свою чергу, відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом:

а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі;

б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Статтею 11 Закону №3477-IV визначено дії органу представництва щодо вжиття додаткових заходів індивідуального характеру.

Так, згідно частин першої, другої вказаної статті, протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права порушити провадження про перегляд справи та/або про його право на відновлення провадження відповідно до чинного законодавства;

б) повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів. До повідомлення додається переклад Рішення, автентичність якого засвідчується Органом представництва.

Частиною першою статті 12 Закону № 3477-IV визначено, що органи, відповідальні за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, зобов`язані:

а) невідкладно та у визначений Рішенням та/або чинним законодавством строк виконати додаткові заходи індивідуального характеру;

б) надавати інформацію на запити Органу представництва про перебіг і наслідки виконання додаткових заходів індивідуального характеру;

в) дієво та без зволікань реагувати на подання Органу представництва;

г) про виконання додаткових заходів індивідуального характеру повідомити Орган представництва.

Відтак, додатковими заходами індивідуального характеру є повторний розгляд справи судом, включаючи відновлення провадження у справі або повторний розгляд справи адміністративним органом, що не може мати місце в межах цього спору, оскільки мова й де про неповне виконання рішення національного суду.

Крім того, доводи позивача про те, що спірна сума підлягає перерахуванню в межах виконання рішення ЄСПЛ в порядку вжиття додаткових заходів індивідуального характеру незалежно від закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014р., колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та звертає увагу на те, що згідно встановлених судовими рішеннями Вінницького окружного адміністративного суду у справах №802/82/16-а від 18.04.2016р. та № 802/1462/16-а від 31.10.2016 року обставин, закінчення виконавчого провадження ВП №44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" від 17.07.2014р. №25663/02 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" було обумовлено саме фактом підтвердження виконання усіх судових рішень національних судів, зазначених у Додатку до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014р., як таких, що підлягали виконанню.

Як свідчать матеріали виконавчого провадження №44360795, згідно платіжних доручень №7141 від 02.10.14 р., №7330 від 08.10.2014 р., №3225 від 22.08.16 р. позивачу було виплачено 2000 євро в гривневому еквіваленті, 12387,28 грн., 20,37 грн. пені. А отже, спір у частині невиконання додаткових заходів індивідуального характеру взагалі відсутній.

Аналогічний висновок закріплено в постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018 у справі №802/1795/17-а .

Обґрунтовано, на думку колегії суддів, суд першої інстанції відмовив і в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.

В силу приписів частини п`ятої статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Слід зауважити, що вирішення питання щодо стягнення моральної шкоди з суб`єкта владних повноважень має наслідком встановлення судом порушень прав, свобод чи інтересів особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності СВП щодо особи. Проте, у цій справі неправомірність дій відповідачів не знайшло свого підтвердження.

Другою умовою для стягнення шкоди є підтвердження наявності такої шкоди.

Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до частин другої, третьої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обґрунтовуючи заподіяння моральної шкоди протиправними діями, позивач вказує, що неодноразово поміщався в лікарню, де лікувався протягом 18-21 діб та ніс витрати на лікування, морально страждав.

Однак, доказів такого перебування суду не було надано, крім того відсутні посилання на докази наявності причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідачів та перебуванням у лікарні.

Позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які призвели до негативних змін у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 100 000 грн. з кожного з відповідачів у даній справі та не підтверджено її документально.

Відтак, суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог у цій частині.

З огляду на наведені вище доводи, колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали щодо Мінюсту України про тяганину та неналежне виконання судових рішень органами ДВС.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 липня 2019 року.

Головуючий Кузьменко Л.В.

Судді Шидловський В.Б. Франовська К.С.