Справа № 280/4677/18
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2019 року м. Дніпросправа № 280/4677/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Суховарова А.В.,

секретар судового засідання: Комар Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.03.2019 (головуючий суддя Бойченко Ю.П., рішення складено в повному обсязі 25.03.2019)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Василівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Василівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 як шахтарю, позивачу;

зобов`язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 як шахтарю, позивачу, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити осучаснення пенсії з 01.01.2017 відповідно до пенсійної реформи України.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 до лютого 1994 року проживав у м. Дніпрорудному Запорізької області та отримував пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, виплату якої припинено у зв`язку із виїздом з України на постійне місце проживання до Ізраїлю . 17.08.2018 представник ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до відповідача із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії, проте листом від 31.08.2018 №55/Є-5 у поновленні виплати пенсії відмовлено, оскільки заява має подаватися особисто або законним представником. Вважає бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 протиправною, із посиланням на норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 просить задовольнити позов.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.03.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано що при зверненні до Василівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області представником позивача надано у якості документу, що посвідчує особу, копію паспорта ОСОБА_1 для виїзду за кордон, виданого 16.11.1993, на бланку Союзу Радянських Соціалістичних Республік, який був дійсний до 16.11.1998, доказів продовження його дії суду не надано. Тож, судом першої інстанції зазначено, що на дату звернення представника позивача до органу ПФУ із заявою про призначення/перерахунок пенсії, а саме 17.08.2018, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який надано у якості документу, що посвідчує особу ОСОБА_1 , був недійсним. З огляду на таке, суд першої інстанції зазначив, що представником позивача не надано всіх документів, необхідних для призначення/перерахунку пенсії, передбачених Порядком №22-1 та дійшов висновку про наявність у відповідача правомірних підстав для не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за заявою його представника від 17.08.2018, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що позивачем Пенсійному органу надано всі необхідні документи для поновлення пенсії. Зазначає, що з дня набрання чинності Рішення № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 ст. 49 другого речення статті 51 Закону № 1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Вказує на те, що з цього часу органи ПФУ мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали за кордон на постійне місце проживання.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить залишити без змін рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Посилається на те, що заяву про поновлення пенсії подано особою, яка не має права на вчинення такої дії. Зазначає, що позивачем не підтверджено належність до громадянства України; при цьому зазначає, що у листі від 31.08.2018 № 55/Є-5 відповідач не відмовляє у в поновленні пенсії, а роз`яснює порядок звернення до органів Пенсійного фонду України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.08.2018 ОСОБА_1 через свого представника, який діяв на підставі посвідченої та апостильованої довіреності, звернувся до Василівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення/перерахунок пенсії, в якій просив перерахувати та поновити з 07.10.2009 виплату пенсії, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, здійснити запит пенсійної справи, інших недостатніх для поновлення виплати пенсії документів, здійснити осучаснення пенсії з 01.01.2017 відповідно до пенсійної реформи України.

До заяви додано: нотаріально засвідчені копії довіреності, паспорта, картки платника податків; заяву про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок; копію паспорта представника.

Листом від 31.08.2018 №55/Є-5 відповідач повідомив, що вказану заяву не може бути розглянуто, оскільки її подано особою, яка не є законним представником в розумінні Цивільного кодексу України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV, Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII, норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Так, згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, особи, які проживають в Державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Частиною 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 № 1382-IV, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

В свою чергу, Рішенням від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, з 07.10.2009 порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, вказав про право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства вбачається, що з дня набрання чинності Рішення № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженням позивача, що виїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю не може бути підставою для припинення виплати йому пенсії.

Отже, проживання громадянина України на території іншої держави не є перешкодою у реалізації його права на соціальний захист, зокрема на пенсійне забезпечення.

Разом з тим, на даний час порядок призначення, перерахунку та виплати пенсії, визначений Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 (далі- Порядок 22-1).

Пунктом 1.5. Порядку 22-1 передбачено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до п. 2.8. Порядку 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Згідно п. 2.9. Порядку 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до Василівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області представником позивача надано у якості документу, що посвідчує особу, копію паспорта ОСОБА_1 для виїзду за кордон, виданого 16.11.1993, на бланку Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Разом з тим, при досліджені ксерокопію вказаного документу та з`ясовано, що паспорт був дійсний до 16.11.1998 року (а.с. 16).

Судом апеляційної інстанції зобов`язано представника позивача надати пояснення щодо даної обставини, однак, на час призначення розгляду справи будь-яких доказів, що підтверджують особу позивача суду не надано, представник позивача в судове засідання не з`явився, пояснень не надав.

Тож, на дату звернення представника позивача до органу ПФУ із заявою про призначення/перерахунок пенсії, а саме 17.08.2018, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який надано у якості документу, що посвідчує особу ОСОБА_1 , був недійсним. З огляду на таке, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначив, що представником позивача не надано всіх документів, необхідних для призначення/перерахунку пенсії, передбачених Порядком №22-1.

Таким чином, у відповідача були наявні підстави для не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за заявою його представника від 17.08.2018, оскільки неможливо було ідентифікувати особу, яка подала заяву про призначення/перерахунок пенсії, а тому позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, суд погоджується із твердженням позивача про те, що закінчення строку дії паспорту не позбавляє громадянина України гарантованих прав на соціальний захист, проте ненадання діючого паспорту унеможливлює ідентифікацію особи, яка подає заяву для призначення/перерахунку пенсії.

Водночас, посилання відповідача на відсутність у ОСОБА_3 , яким подано заяву про поновлення пенсії, повноважень на звернення до органів ПФУ в інтересах ОСОБА_1 , суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 1.5 Порядку №22-1 заява про поновлення виплати пенсії може бути подана через законного представника, як це і зроблено позивачем - його представник ОСОБА_3 має відповідну довіреність на вчинення дій від імені позивача, посвідчену нотаріально та апостильовану.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На думку колегії апеляційної інстанції позивач не довів ті обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на характер спірних правовідносин та результати розгляду справи, судові витрати розподілу не підлягають.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.03.2019 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.03.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 03.07.2019 та оскарженню не підлягає, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України; касаційне оскарження здійснюється протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 03.07.2019.

Повний текст постанови виготовлено 05.07.2019.

Головуючий суддя Ю.В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя А.В. Суховаров