Справа № 480/1213/19
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про закриття провадження у справі
27 червня 2019 р. Справа № 480/1213/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Домбровської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми клопотання представника відповідача про закриття провадження в адміністративній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Сумської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення,-
В С Т А Н О В И В:
У провадженні суду перебуває справа за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) до Сумської міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправним та нечинним рішення Сумської міської ради від 08 серпня 2018 року №3763-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року №3539-МР «Про врегулювання ситуації з розміщенням тимчасових споруд на території міста Суми за дозвільними документами, виданими на підставі раніше чинних нормативних актів».
Ухвалою суду від 05.04.2019 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.2).
Ухвалою суду, занесеної до протоколу судового засідання від 11.06.2019, підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.06.2019 (а.с.116-117).
20.06.2019 представник відповідача подав до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України (а.с.125-130), мотивоване тим, що даний спір належить розглядати за правилами господарського судочинства України, оскільки згідно п.6 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. В даному випадку позивач оскаржує акт відповідача з підстав захисту порушеного права суб`єкта господарювання, а саме, речового права сервітуту на території в м. Суми для розміщення тимчасової споруди за договором №009/18 від 01.10.2018, тому даний спір належить розглядати за правилами саме господарського судочинства України.
Крім того, у клопотанні наголосив, що оскаржуване рішення не встановлює загальних правил поведінки, розраховане на одноразове застосування - для врегулювання ситуації з технічною помилкою і стосується лише 106 суб`єктів господарювання визначених в Додатку №2 до рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3539. На відміну від оскаржуваного рішення та основного рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3539-МР, які не встановлюють ніяких загальних правил поведінки для всіх суб`єктів господарювання в м. Суми, та стосуються виключно 106 суб`єктів господарювання і не є нормативно-правовими актами регуляторного характеру, рішення Сумської міської ради від 30.11.2016 №1498-МР, яким затверджено Правила розміщення тимчасових споруд, встановлює загальні правила поведінки для всіх суб`єктів господарювання, а тому як зазначено в п.1 цих Правил розміщення тимчасових споруд - є нормативно - правовим актом регуляторного характеру і міститься в Реєстрі діючих регуляторних актів міста Суми.
Тобто, оскаржуване рішення і основне рішення Сумської міської ради від 20.06.2018 №3539-МР, до якого вносились зміни оскаржуваним рішенням, не є нормативно-правовими актами регуляторного характеру, а є актами індивідуальної дії.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав раніше подане клопотання та просив його задовольнити.
Позивач в судовому засіданні заперечував проти його задоволення та наголосив, що він оскаржує саме нормативно-правовий акт, а не акт індивідуальної дії, оскільки оскаржуване рішення має триваючу дію, воно регулює порядок нарахування періодичних платежів суб`єктів господарювання і стосується позивача, який є таким суб`єктом. Вважає, що оскаржуване рішення не є актом індивідуальної дії, оскільки стосується всіх суб`єктів господарювання, що отримали дозвільні документи на розміщення тимчасових споруд. У зв`язку з цим вважає, що відсутні підстави для закриття провадження у справі.
Заслухавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, доводи заявленого клопотання, вбачається необхідним його задовольнити та закрити провадження у справі, виходячи з наступного.
Згідно ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.
Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
У відповідності до п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Ухвалою від 05.04.2019 судом, було відкрито провадження у справі за правилами ст. 264 КАС України, з особливостями, визначеними для провадження у справах щодо оскарження нормативно-правового акта.
Разом з тим, в судовому засіданні під час розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що рішення, яке є предметом оскарження, є актом індивідуальної дії.
Так, згідно з п.п.18,19 ч.1 ст. 4 КАС України, нормативно-правовим актом є акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування (п.18); індивідуальним актом є акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п.19).
Вирізняючи поняття акта індивідуальної дії та нормативно-правового акта Велика Палата Верховного Суду у постановах від 27 лютого 2019 року (справа № 9901/798/18), від 12 лютого 2019 року (справа № 9901/643/18 (П/9901/643/18) зазначає, що за владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.
Натомість індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує своєї дії фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням конкретних правовідносин.
При цьому, як слідує зі змісту оскаржуваного рішення Сумської міської ради від 08 серпня 2018 року №3763-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року №3539-МР «Про врегулювання ситуації з розміщенням тимчасових споруд на території міста Суми за дозвільними документами, виданими на підставі раніше чинних нормативних актів» (а.с.40), зокрема, з його преамбули, воно прийняте у зв`язку з технічною помилкою, з метою врегулювання питання плати за користування особистим строковим сервітутом на території міста Суми. Цим рішенням від 08 серпня 2018 року №3763-МР відповідач вніс зміни до рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року №3539-МР (а.с.41-50, 98-102) та виклав додаток 1 до рішення у новій редакції, змінивши розрахунок плати за користування особистим строковим сервітутом.
В свою чергу, рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року №3539-МР (а.с.41-50, 98-102), до якого вносились зміни оскаржуваним рішенням, було прийнято відповідно до глав 32,53 Цивільного кодексу України з метою врегулювання договірних відносин та забезпечення реалізації прав суб`єктів господарювання на розміщенням тимчасових споруд згідно з дозвільними документами, отриманими ними на підставі раніше чинних нормативних актів.
В п.1 цього рішення було встановлено, що у випадках передбачених пунктами 6.2 розділу 6 Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Суми, затверджених рішенням Сумської міської ради від 30.11.2016 №1498-МР, плата за користування особистим строковим сервітутом визначається згідно розрахунком вказаному в додатку 1. Другим пунктом рішення зобов`язано Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради керуватися зазначеним у цьому рішення розрахунком плати за користування особистим строковим сервітутом при врегулюванні договірних відносин з суб`єктами господарювання, яким дозвільні документи, на розміщення тимчасових споруд надані на підставі раніше чинних нормативних актів, вказаних у додатку 2. Тобто рішення стосувалось конкретно визначених 106 осіб, вказаних у додатку до рішення, які вже отримали дозвільні документи на підставі раніше чинних нормативних актів, а не необмеженого кола осіб, які мають дозвільні документи, як зазначає позивач.
Тобто в даному випадку правотворчим (нормативно-правовим актом) є Рішення відповідача від 30.11.2016 №1498-МР, яким затверджено нові Правила розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Суми (а.с.52-69), а правозастосовними є оскаржуване рішення та рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року №3539-МР, до якого вносились зміни оскаржуваним рішенням, що було прийнято відповідно до п.6.2 Розділу 6 Прикінцевих положень Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Суми, затверджених рішенням Сумської міської ради від 30.11.2016 №1498-МР саме для врегулювання ситуації з розміщення тимчасових споруд з тими суб`єктами господарювання, які отримали дозвільні документи на підставі раніше чинних нормативних актів.
При цьому, дані правозастосовні акти (оскаржуване рішення та рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року №3539-МР) були спрямовані на чітко визначене коло осіб, (про що йдеться і в назві рішенні, його преамбулі та вбачається із змісту), а саме: лише на 106 осіб, які отримали дозвільні документи на розміщення тимчасових споруд на підставі раніше чинних нормативних актів. Такі особи, серед яких значився і позивач, були визначені у додатку 2 до рішення від 20 червня 2018 року №3539-МР, яке є невід`ємною частиною цього рішення, та таке рішення, у зв`язку з цим, не може поширюватись на інших осіб, які не зазначені у ньому.
Таким чином, рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року №3539-МР та оскаржуване рішення, яким, у зв`язку з технічною помилкою внесені зміни до рішення відповідача від 20 червня 2018 року №3539-МР, прийняті відповідно до п.6.2 Розділу 6 Прикінцевих положень Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Суми, затверджених рішенням Сумської міської ради від 30.11.2016 №1498-МР з метою забезпечення реалізації прав суб`єктів господарювання на розміщення тимчасових споруд згідно з дозвільними документами, отриманими ними на підставі раніше чинних нормативних актів, не містять загальнообов`язкових правил поведінки для необмеженого кола осіб, та передбачають індивідуалізовані приписи для врегулювання договірних відносин з виключно визначеним колом осіб, зазначених у додатку 2 до рішення від 20 червня 2018 року №3539-МР, та вичерпують свою дію після їх реалізації, відтак, є актами індивідуальної дії.
При цьому, вирішуючи клопотання про закриття провадження у справі та надаючи правову оцінку доводам сторін, судом враховано, що згідно п.2 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому:
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).
За змістом наведених приписів участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і розглядати його за правилами адміністративної юрисдикції. Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, суд повинен з`ясовувати, у зв`язку з чим він виник, і за захистом яких прав чи інтересів особа звернулася до суду.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Тобто, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Так, як встановлено в судовому засіданні, спірні правовідносини виникли між учасниками справи щодо правомірності рішення відповідача від 08 серпня 2018 року №3763-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року №3539-МР «Про врегулювання ситуації з розміщенням тимчасових споруд на території міста Суми за дозвільними документами, виданими на підставі раніше чинних нормативних актів».
Із змісту позовної заяви випливає, що позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що оскаржуване рішення є протиправним та таким, що порушує охоронювані права та законні інтереси суб`єктів господарювання на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) згідно з дозвільними документами, отриманими відповідно до Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території міста Суми, затверджених рішенням Сумської міської ради від 30.11.2016 №1498-МР. Саме положеннями оскаржуваного рішення та положеннями рішення №3539-МР від 20.06.2018, до якого оскаржуваним рішенням внесені зміни відповідачем, встановлюється плата за користування особистим земельним сервітутом для всіх суб`єктів господарювання, яким надано дозвіл на розміщення тимчасових споруд згідно з дозвільними документами (додаток 2 до рішення №3539-МР від 20.06.2018, всього 106 осіб). Такий дозвіл отримано і позивачем та 01.10.2018 між ФОП ОСОБА_1 та Сумською міською радою укладено договір №009/18 про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди у м. Суми.
Наголошує, що в результаті застосування формули у редакції оскаржуваного рішення №3763-МР щомісячна плата позивача за користування особистим строковим сервітутом становить 12% від нормативної грошової оцінки землі, а щорічна - 144%. Вважає, що мова у даному випадку йде не про виправлення описки, а про викладення Додатку №1 рішення №3539-МР від 20.06.2018 у новій редакції з докорінними змінами по суті.
Тобто фактично спірні правовідносини обумовлені незгодою позивача із збільшенням розміру плати за користування особистим строковим сервітутом, зокрема встановленням йому плати за користування особистим строковим сервітутом у розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки землі, а щорічної 144%.
При цьому, питання про те, чи підсудна адміністративному суду справа у спорі, що виник із земельних правовідносин, зокрема, що пов`язаний із оскарженням акта індивідуальної дії, залежно від того, який характер мають спірні правовідносини, тобто чи є вони приватноправовими чи публічно-правовими, та чи відповідає склад сторін у справі статті 4, зокрема, п.2 ч.1 ст.4 КАС України.
Згідно із статтями 80, 84, 98, 99, 100, 123, 124 Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок у власність або в користування, укладенні, зміні, розірванні договорів оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.
Так, зокрема, згідно з п. «в» ч.1 ст. 99 Земельного кодексу України власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: серед іншого, право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки (ч.ч.1,2 ст. 100 Земельного кодексу України).
Схожі норми містяться в ст.402 Цивільного кодексу України.
Крім того, згідно ч.1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.3 ст. 403 Цивільного кодексу України).
Тобто, реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. У таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб`єктами підприємницької діяльності.
За змістом зазначених вище норм чинного законодавства, рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб`єкту у користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог цього Кодексу, спрямованих на раціональне використання землі як об`єкта нерухомості (власності).
В той же час, індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права й обов`язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підсудні господарським судам з урахуванням відповідності суб`єктного складу сторін таких правовідносин.
Відповідач у правовідносинах у даній справі виступає власником земельної ділянки (органом, уповноваженим управляти майном, яке перебуває у власності територіальної громади м. Суми), що лежить поза межами публічно-правових відносин. Більш того, рішення від 20.06.2018 №3539-МР, до якого були внесені зміни оскаржуваним рішення було прийнято з метою врегулювання договірних відносин з визначеним колом суб`єктів господарювання та саме відповідно до глав 32 (Право користування чужим майном), 53 (Укладення, зміна і розірвання договору) Цивільного кодексу України, що визначають порядок та особливості укладання, в тому числі договорів про встановлення особистого сервітуту.
Рішення від 20.06.2018 №3539-МР та оскаржуване рішення, яким вносились зміни до попереднього рішення, як вбачається з матеріалів справи (а.с.14-15,40,41-50) та пояснень представника відповідача були спрямовані на врегулювання договірних відносин з суб`єктами господарювання, які вже отримали дозвільні документи на підставі раніше чинних нормативних актів. При цьому відповідач, як власник земельної ділянки, керуючись в тому числі, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України з метою врегулювання плати за користування особистим строковим сервітутом, виступав як учасник договірних відносин, та вказані рішення спрямовував на врегулювання договірних відносин.

В свою чергу, вирішення переддоговірних спорів врегульовано статтею 649 Глави 53 Цивільного кодексу України, згідно з якою розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

Згідно із частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

З урахуванням наведених норм та виходячи із суті спору, суд вважає, що спір, який виник між позивачем та відповідачем, є переддоговірним спором, тобто спором, що пов`язаний із укладенням такими сторонами договору про встановлення особистого строкового сервітуту та виник на підставі акта індивідуальної дії органу місцевого самоврядування. Відповідно спір є приватноправовим і підсудність спору має визначатись виходячи із суб`єктного складу сторін спірних правовідносин.

За приписами п.п.1,6,10 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Тобто, позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 . слід розгляди у порядку господарського судочинства, оскільки спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, а стосується захисту його приватних інтересів.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.12.2018 у справі №904/9302/17.

Також варто відмітити, що відповідно до рішення від 20.06.2018 №3539-МР зі змінами внесеними оскаржуваним рішенням між позивачем та відповідачем 01.10.2018 вже був укладених договір про встановлення особистого строкового сервітуту на користування місцем для розміщення тимчасової споруди в м. Суми №009/18 (а.с.14-15), в розділі 3 якого було встановлено плату, розраховану за формулою, визначеною оскаржуваним рішенням.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 квітня 2018 року (справа № 539/1957/16-а), від 04 квітня 2018 (Справа № 465/7909/15-а), розглядаючи спір у схожих правовідносинах, дійшла висновку, що з моменту укладення між землекористувачем та органом місцевого самоврядування договору припиняються адміністративні відносини між цими суб`єктами, та в подальшому виникають договірні відносини, які характеризуються рівністю їх учасників та свободою договору. Такі ознаки не притаманні адміністративним правовідносинам, натомість - притаманні цивільним правовідносинам, які з урахуванням суб`єктного складу можуть бути предметом судового розгляду у відповідному суді загальної юрисдикції або господарському суді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, суд робить висновок, що спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись відповідним господарським судом в порядку господарського судочинства, тому клопотання представника відповідача про закриття провадження підлягає задоволенню, а провадження у справі - закриттю.

Керуючись ст.ст. 19, 132, 238, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання представника відповідача про закриття провадження в адміністративній справі - задовольнити.

Провадження у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Сумської міської ради (40030, м.Суми, майдан Незалежності, буд.2, ) про визнання протиправним та нечинним рішення Сумської міської ради від 08 серпня 2018 року №3763-МР «Про внесення змін до рішення Сумської міської ради від 20 червня 2018 року №3539-МР «Про врегулювання ситуації з розміщенням тимчасових споруд на території міста Суми за дозвільними документами, виданими на підставі раніше чинних нормативних актів» - закрити.

Роз`яснити позивачу, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 02.07.2019.

Суддя І.Г. Шевченко