Справа № 826/14603/15
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

01 липня 2019 року

Київ

справа №826/14603/15

адміністративне провадження №К/9901/17233/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Білак М.В. (суддя-доповідач),

суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 826/14603/15 за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС) про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом», Компанія) звернулося до суду з вказаним позовом про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця ВДВС про стягнення виконавчих зборів від 8 липня 2015 року у виконавчих провадженнях №№ 40480250, 40480408 №40480362 (далі - спірні постанови).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що на примусовому виконанні ВДВС знаходились виконавчі провадження:

ВП № 40480250 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 29 жовтня 2004 року № 4163 про стягнення з ДП "НАЕК "Енергоатом" на користь ДПЗД «Укрінтеренерго» боргу в сумі 50 000 грн;

ВП №40480408 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 29 жовтня 2004 року № 4164 про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь ДПЗД «Укрінтеренерго» боргу в сумі 50 000 грн;

ВП №40480362 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 15 січня 2003 року № 2-94 про стягнення з ДП «НАЕК «Енергоатом» на користь ДПЗД «Укрінтеренерго» боргу в сумі 100 000 грн.

19 січня 2004 року та 20 січня 2005 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві Куліш О.О. прийнято постанови про відкриття виконавчих проваджень з виконання виконавчих написів нотаріуса від 29 жовтня 2004 року №4163, №4164 та від 15 січня 2003 року №2-94 та надано боржнику строк для добровільного виконання виконавчих написів.

18 жовтня 2013 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві Бучком О.О. прийнято постанови про приєднання виконавчих проваджень ВП №40480250, ВП №40480408, ВП №40480362 до зведеного виконавчого провадження ВП №39832110.

Вимогою державного виконавця від 16 січня 2014 року зобов`язано «ДП НАЕК «Енергоатом» перерахувати кошти на депозитний рахунок ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві або рахунок стягувачів в рахунок погашення заборгованості.

3 липня 2015 року ДП «НАЕК «Енергоатом» звернулося до ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві з заявою про закінчення виконавчих проваджень, до якої додало платіжні доручення від 11 червня 2015 року №№4407, 4408, 4409 про погашення заборгованості за виконавчими написами нотаріуса.

8 липня 2015 року ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві винесено спірні постанови про стягнення з боржника (ДП "НАЕК "Енергоатом") виконавчого збору, винесених в межах виконавчих проваджень №№ 40480250, 40480408, 40480362.

Позивач вважає спірні постанови протиправними, оскільки в рамках виконавчих проваджень №№ 40480250, 40480408, 40480362 примусове виконання виконавчих написів нотаріуса від 29 жовтня 2004 року №4163, №4164 та від 15 січня 2003 року №2-94 не розпочиналось та здійснене не було.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 1 березня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову.

Позиція судів ґрунтується на тому, що за правилами статті 28 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (чинного на час виникнення спірних відносин; посилання на вказану статтю - у редакції, викладеній згідно з Законом України від 12 лютого 2015 року № 191-VIII; далі - Закон № 606-XIV і Закон № 191-VIII відповідно) виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Не погодившись з тим, як суди застосували норми матеріального права до спірних відносин, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 березня 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративний суд України від 12 жовтня 2016 року рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

Не погоджуючись з таким рішенням суду касаційної інстанції, ДП «НАЕК «Енергоатом» подало до Верховного Суду України заяву про його перегляд, з підстав встановлених пунктами 1, 5 частини першої статті 237 КАС України.

Як підставу звернення з цією заявою позивач зазначив неправильне застосування судом касаційної інстанції при розгляді його справи положень статті 28 Закону № 606-XIV, на підтвердження чого надав ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15 жовтня 2015 року № К/800/68286/14 та постанову Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року № 3-271гс14, у яких ці суди, на думку заявника, по-іншому застосували одні й ті самі норми матеріального права у подібних правовідносинах.

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наступне.

Однією з умов для перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень, у подібних правовідносинах (пункт 1 частини першої статті 237 КАС України).

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце тоді, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за схожих предмету спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, залишаючи без змін постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 1 березня 2016 року, виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 28 Закону № 606-XIV у редакції, яка діяла на момент винесення спірних постанов, тож відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій, як зазначив касаційний суд, дійшли правильних висновків про правомірність стягнення з ДП "НАЕК "Енергоатом" виконавчого збору.

У наданій для порівняння ухвалі від 15 жовтня 2015 року № К/800/68286/14 Вищий адміністративний суд України, залишаючи без задоволення касаційну скаргу органу державної виконавчої служби, врахував правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 924/205/13-г, суть якого полягає в тому, що сплив строку наданого для добровільного виконання рішення суду сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконане, а державним виконавцем вчинено дії спрямовані на примусове виконання (заходи примусового виконання рішення).

В аспекті заявленого неоднакового правозастосування колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке. У справі, судове рішення касаційного суду в якій надано для порівняння, спірні правовідносини виникли задовго до того, як набрав чинності Закон № 191-VIII. Так, відповідно до змісту позовних вимог, предметом оскарження в тій справі були 155 постанов державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору за період з 22 серпня 2014 року по 27 серпня 2014 року.

Тобто, на дату постановлення оскаржених рішень у справі, судове рішення в якій надано для порівняння, правове регулювання правовідносин, що виникали у зв`язку зі стягненням виконавчого збору (стаття 28 Закону № 606-XIV), відрізнялося від того, яке діяло на дату постановлення, зокрема, спірних постанов (8 липня 2015 року), коли стаття 28 Закону № 606-XIV вже діяла в редакції Закону № 191-VIII.

Попри те, що на дату касаційного перегляду положення вказаної статті діяли в новій редакції, касаційний суд у тій справі застосував до спірних правовідносин положення матеріального закону, чинного на дату їх виникнення, а відтак врахував правові висновки Верховного Суду України щодо їх застосування, викладені у згаданій постанові від 28 січня 2015 року у справі № 924/205/13-г.

Водночас у справі, судове рішення, що є предметом перегляду, касаційний суд переглядаючи судові рішення попередніх інстанцій, виходив з того, що оскільки на дату виникнення спірних правовідносин (яку цей суд теж пов`язував із датою прийняття спірних рішень, а не з датою відкриття виконавчого провадження, як вважає позивач) стаття 28 Закону № 606-XIV (у редакції, викладеній згідно із Законом № 191-VIII) передбачала, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом, то підстав для задоволення позовних вимог немає.

Отже, висновок суду касаційної інстанції, який міститься у наданому для порівняння судовому рішенні, за змістом і значенням відрізняється від висновку суду касаційної інстанції, який міститься у рішенні, про перегляд якого подано заяву. Втім, неоднакове застосування касаційним судом норм матеріального права зумовлено тим, що зазначені судові рішення ухвалено у правовідносинах, які не є подібними і які виникли за різного правового регулювання, що унеможливлює їх порівняння, визначення правомірності чи незаконності оскарженого рішення та формулювання висновку про правильне застосування норми матеріального закону щодо спірних правовідносин.

З урахуванням зазначеного, правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 924/205/13-г, стосується застосування правової норми у правовідносинах, які не є подібними до тих, які виникли у справі, судове рішення в якій є предметом перегляду, що також унеможливлює перегляд останнього з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 237 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 244 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи не підтвердилися, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень КАС України у редакції, викладеній згідно із Законом України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, статтями 241- 244 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні заяви державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 жовтня 2016 року - відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 КАС України.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

О.А. Губська

О.В. Калашнікова,

Судді Верховного Суду