Справа № 160/3885/19
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 липня 2019 року Справа № 160/3885/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду 26.04.2019 року надійшов адміністративний позов Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ у Дніпропетровській області, позивач) до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 23.04.2019 року ВП№54528039, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на його думку, прийнята відповідачем постанова від 23.04.2019 року ВП№54528039 про накладення на ГУ ПФУ у Дніпропетровській області штрафу у розмірі 10 200 грн. є незаконною та такою, що порушує його права та інтереси, оскільки постанова Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.03.2011 року по справі №2а-800/2011, як зазначає позивач, виконана їм у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.05.2019 року позовну заяву було залишено без руху з підстав несплати судового збору та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали суду від 03.05.2019 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 року було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
Від відповідача 30.05.2019 року надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що ГУ ПФУ у Дніпропетровській області рішення у повному обсязі не виконано, причин поважності його невиконання не виявлені, при цьому позивачем ігноруються факти встановлені судами різних інстанцій, перекручуючи обставини справи. Відповідач вважає, що оскаржувана постанова є правомірною, та такою, що винесена відповідно до вимог діючого законодавства, у зв`язку з чим, підстави для її скасування відсутні.
Від позивача 03.06.2019 року надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи доказів, витребуваних судом.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.03.2011 року по справі №2а-800/2011 позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду Кіровського району м.Дніпропетровська про визнання дій незаконними, зобов`язання провести перерахунок та виплату пенсії задоволено. Визнано неправомірними дії Управління пенсійного фонду Кіровського району м. Дніпропетровська щодо виплати ОСОБА_1 пенсії в розмірі, меншому ніж передбачено статтями 50, 54, 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Управління пенсійного фонду Кіровського району м.Дніпропетровська здійснити перерахунок і виплачувати ОСОБА_1 пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком починаючи з 20.07.2010, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2012 року апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м.Дніпропетровська залишено без задоволення, а постанову Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04.03.2011 року без змін.
Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ванжою О.В. 18.08.2017 року було повторно відкрито виконавче провадження ВП№54528039 з виконання виконавчого листа від 17.04.2015 року №2-а-800/11 виданого Кіровським районним судом м.Дніпропетровська по справі №2-а-800/11 про зобов`язання Управління пенсійного фонду Кіровського району м.Дніпропетровська здійснити перерахунок та виплачувати ОСОБА_1 пенсію у розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію в розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком починаючи з 20.07.2010 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Постановою державного виконавця 13.12.2017 року було замінено сторону виконавчого провадження боржника замість Управління Пенсійного фонду Кіровського району м.Дніпропетровська на Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі.
Постановою державного виконавця 07.05.2018 року замінено сторону виконавчого провадження боржника замість Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Дніпрі на Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
В межах виконавчого провадження відповідачем на адресу позивача направлено вимоги від 07.05.2018 року №02.1-33/5002, від 25.06.2018 року №02.1-33/8666 про необхідність виконання виконавчого листа по справі №2-а-800/11.
За невиконання боржником без поважних причин рішення суду, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ванжою О.В. на ГУ ПФУ у Дніпропетровській області Постановою від 08.08.2018 року ВП №54528039 накладено штраф у розмірі 5100 грн.
Означена постанова від 08.08.2018 року була оскаржена ГУ ПФУ у Дніпропетровській області в судовому порядку. За результатами судового розгляду Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року по справі №0440/6380/18 у задоволенні адміністративного позову ГУ ПФУ в Дніпропетровській області до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу відмовлено. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.12.2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року у справі № 0440/6380/18.
Так, в Рішенні від 01.10.2018 року по справі №0440/6380/18 суд зазначив, що: «резолютивна частина рішення по справі №2-а-800/11 містить вимоги не лише щодо перерахунку і виплати пенсії за минулий період, а і про її перерахунок і виплату щомісяця у розмірі встановленому рішенням суду, які позивачем виконані не були, поважних причин невиконання рішення в цій частині вказано не було та не надано відповідних доказів на їх підтвердження».
У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначає, що для належного, фактичного та повного виконання вимог виконавчого документу, з урахуванням фактів встановлених відповідними судовими рішеннями, ГУ ПФУ у Дніпропетровській області необхідно здійснити перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії за період з 23.07.2011 року по жовтень 2016 рок включно, при цьому перерахунок та виплата додаткової пенсії повинна бути здійснена по теперішній час та виплачуватись надалі, оскільки строком не обмежується.
В межах виконавчого провадження відповідачем на адресу позивача направлено вимоги від 04.01.2019 року №02.1-33/295 та від 12.04.2019 року №02.1-33/5191 про необхідність виконання виконавчого листа по справі №2-а-800/11.
ГУ ПФУ у Дніпропетровській області листами від 18.01.2019 року №1457/08-01/26 та від 16.04.2019 року №8252/08-01/26 повідомило, що покладені судом зобов`язання вчинити дії щодо перерахунку пенсії виконані в порядку, встановленому судовим рішенням та в межах повноважень, покладених на органи ПФУ.
Пентюком В.Ф. до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська 06.03.2019 року подано заяву в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та зобов`язання вчинити дії. Подану заяву стягувач обґрунтував тим, що боржник не виконує постанову Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04.03.2011 року по справі №2-а-800/11. Викладене стало підставою для звернення стягувача до суду із заявою про визнання дій боржника з невиконання рішення суду протиправними, зобов`язання боржника здійснити перерахунок основної та додаткової пенсії за період від 23.07.2011 року по жовтень 2016 року включно і надалі.
За результатами розгляду даної заяви, окремою ухвалою від 18.03.2019 року Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у Дніпропетровській області, що полягає у неналежному виконанні постанови Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04.03.2011 року, ухваленої в адміністративній справі №2-а-800/11.
У зв`язку з невиконанням боржником без поважних причин постанови Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 04.03.2011 року відповідачем було винесено постанову від 23.04.2019 року ВП№54528039 про накладення на ГУ ПФУ у Дніпропетровській області штрафу у розмірі 10 200 грн.
Позивач не погоджується із вказаною постановою про накладення штрафу, оскільки вважає, що рішення суду виконано в повному обсязі, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною 4 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Правовідносини у сфері примусового виконання судових рішень регулюються Законом України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404).
Статтею 5 Закону №1404 встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно частини 1 статті 18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачені цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону №1404, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону №1404 передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За приписами частини 5 статті 26 Закону №1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до частини 6 статті 26 Закону №1404, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
При цьому, згідно з частини 4 статті 19 №1404, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Частиною 4 статті 18 Закону №1404 встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (п.16 ч.3 ст.18 №1404).
Згідно з приписами частин 1, 2 статті 63 Закону №1404, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Частиною 1 та 2 статті 75 Закону №1404 передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
З вищевказаних норм вбачається, що невиконання боржником рішення без поважних причин у визначений строк є підставою для накладення на боржника штрафу.
Крім того, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною згідно із Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року.
Таким чином, враховуючи, що рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська по справі №2-а-800/11 не виконано ГУ ПФУ у Дніпропетровській області в повному обсязі без поважних причин, суд дійшов висновку, щодо правомірності винесення державним виконавцем постанови про накладення штрафу від 23.04.2019 року в межах виконавчого провадження ВП №54528039.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.
Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.
За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (далі - Конвенція) питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.
Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
ЄСПЛ констатував, що невиконання рішення є втручанням у право особи на мирне володіння майном, викладене у першому реченні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 Конвенції (справи «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції»).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у разі, якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс («Піалопулос та інші проти Греції», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнсбі проти Греції»).
Варто також зауважити, що у справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (до прикладу справа «Сук проти України»).
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 241-246, 257 - 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська