Справа № 161/5020/19
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року№ 857/6137/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Носа С.П., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Онищука Романа Леонідовича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 травня 2019 року, ухвалене суддею Олексюк А.В., 12:16:00 год, м. Луцьк, у справі за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Онищука Романа Леонідовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

26.03.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Онищука Романа Леонідовича, в якому просить визнати незаконною та скасувати постанову відповідача про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 17 березня 2019 року серії НК №592738 про притягнення йогодо адміністративної відповідальності з накладенням штрафу в розмірі 425,00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 травня 2019 рокупозов задоволено. Скасовано постанову інспектора 3-ї роти батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області лейтенанта поліції Онищука Романа Леонідовича серії НК № 592738 від 17.03.2019 року у справі про адміністративне правопорушення, якою було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП ОСОБА_1 , провадження у справі закрито.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач як власник транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, зобов`язаний мати на весь термін перебування такого транспортного засобу на території України сертифікат міжнародного автомобільного страхування «Зелена картка» або внутрішній договір страхування цивільно-правової відповідальності, та у випадках передбачених законом пред`явити останній на вимогу поліцейського.В судовому засіданні позивач не заперечував той факт, що внутрішнього договору страхування цивільно-правової відповідальності у нього на момент зупинки транспортного засобу не було, разом з тим він мав при собі сертифікат міжнародного автомобільного страхування «Зелена картка», який і був пред`явлений на вимогу поліцейському. З наданого позивачем сертифікату міжнародного автомобільного страхування «Зелена картка» встановлено, що країна Україна присутня в переліку країн відвідання, на які поширюється вищевказана картка.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, інспектор роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ОСОБА_2 оскаржив його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 травня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем не спростовано факт керування транспортним засобом та відсутності не пред`явлення поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка» на момент зупинки відповідачем транспортного засобу 17 березня 2019 року, а відповідно і факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП. На відеозаписі який надається стороною відповідача, є встановлений той факт, що на вимогу працівника поліції позивач надав для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документа на транспортний засіб, а на вимогу працівника поліції надати страховий сертифікат «Зелена картка», позивач чітко вказав що не надасть поліцейському страхового сертифіката «Зелена картка» оскільки на його думку він буде його пред`являти тільки при вчиненні ДТП або коли буде інше адмінправопорушеня, натомість поліцейський його попередив, що за відмову надати такий поліс водій буде нести відповідальність за ч.1 ст.126 КУПАП, проте в тексті позовної заяви та в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зазначив, що страховий сертифікат «Зелена картка», що на думку апелянта є введенням суду в оману, оскільки не підтверджується та спростовується наданим відеозаписом, на якому чітко видно та чути, відмову водія пред`являти поліс та в подальшому аж до отримання копії постанови відсутність з боку позивача пропозиції та надання такого поліса поліцейському. Пояснення позивача вказують лише на його намагання уникнути несприятливих для нього наслідків у зв`язку із притягненням до адміністративної відповідальності, але не вказують на неправомірність дій відповідача.

Крім того, апелянт посилається на те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, працівники органів (підрозділів) Національної поліції діють від імені органів Національної поліції, а отже не можуть виступати відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган (підрозділ) Національної поліції. Відтак, позов ОСОБА_1 до інспектора, який є неналежним відповідачем у даному спорі, був задоволений судом першої інстанції помилково.

Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч.2 ст.313 КАС України.

На підставі ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам процесуального права.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Онищука Романа Леонідовича про визнання незаконною та скасування постанови відповідача про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 17 березня 2019 року серії НК №592738 про притягнення до адміністративної відповідальності з накладенням штрафу в розмірі 425,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя і п`ята статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста і сьома статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

На переконання апеляційного суду, системний аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, працівники органів (підрозділів) Національної поліції діють від імені органів Національної поліції, а отже не можуть виступати відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган (підрозділ) Національної поліції.

Підстави та порядок заміни неналежної сторони у адміністративному процесі встановлено приписами статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частини 3 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції (частина 7 статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, оскільки за змістом вказаних правових норм допустити заміну належної сторони у справі може виключно суд першої інстанції за умови згоди позивача та незмінності підсудності адміністративної справи до ухвалення рішення судом першої інстанції, то можливості заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, позов ОСОБА_1 до Інспектора, який є неналежним відповідачем у даному спорі, був задоволений судом першої інстанції помилково.

Згідно частини другої ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи

Отже, оскаржуванерішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права, що відповідно до ст.317 КАС України, є підставою для його скасування та ухвалення нового рішенняпро відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 229, 243, 272, 286, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Онищука Романа Леонідовича задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 травня 2019 року у справі №161/5020/19 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Онищука Романа Леонідовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді С. П. Нос
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 03.07.2019.