Справа № 640/19004/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 липня 2019 року № 640/19004/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., здійснюючи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін розгляд адміністративної справи

за позовомГромадянина Російської Федерації ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області
провизнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 23.07.2018 № 18 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.10.2018 № 82-18 про відхилення скарги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення ГУ ДМС України в Хмельницькій області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області щодо не викладення у Повідомленні про відхилення Державною міграційною службою України скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.10.2018 № 06 причин відхилення скарги громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , а також надіслання їх незрозумілою ОСОБА_1 мовою;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області та Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту » від 08.07.2011 №3671-VI.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, суд ухвалив здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачами під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У позовній заяві, зокрема, зазначено, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні причини та систематичне порушення прав людини і був змушений покинути країну походження - Російську Федерацію, оскільки не може користуватися захистом цієї країни.

Державна міграційна служба України в поданому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечувала, вказавши про правомірність оскаржуваних рішень, прийнятих у межах та на підставі наявних повноважень, з урахуванням того, що у даному випадку не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2018 року Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийнято наказ №18 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 .

Відповідно до повідомлення від 23.07.2018 громадянину Нігерії ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви відсутні умови зазначені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення Державної міграційної служби України від 04.10.2018 №82-18 відхилено скаргу адвоката Карнаух О.В. від 03.03.2018, яка діє в інтересах громадянина Греції та Російської Федерації ОСОБА_1 на наказ УДМС в Хмельницькій області від 23.07.2018 №18.

Вважаючи такі рішення відповідачів необґрунтованими та таким, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до змісту спірного наказу, в якості підстави для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачу слугувала очевидна необґрунтованість заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Бірцха. м.Сухумі, Грузія. Проживав в Грецькій Республіці за адресою : АДРЕСА_2. Розлучений. Дружина ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2. громадянка Греції, уродженка м.Чімкент, Казахстан (установчі дані підтверджуються з довідки про склад сім`ї від 02.02.2018 року). Діти від цього шлюбу : сини - ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_4. адреса проживання АДРЕСА_2 .

В Україні зі слів позивача проживає його цивільна дружина громадянка України - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з якою познайомились в 2015 році випадково в Запоріжжі у кафе. Адреса проживання: АДРЕСА_3 .

05.02.2018 о 12.15 год. на міжнародному пункті пропуску автомобільного сполучення «Порубне», що знаходиться в с. Тереблене Глибоцького району Чернівецької області, начальником відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Порубне» капітаном Тхір А.С. в порядку ст.ст. 40. 104. 131. 132. 208-211. 213. 582 КПК України під час спроби здійснення перетину державного кордону із Румунії в Україну, який слідував із Греції на рейсовому автобусі сполученням Афіни-Львів. здійснено затримання громадянина Республіки Греція ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 паспорт № НОМЕР_1 , виданий 04.10.2013.

Згідно Ухвали Глибоцького районною суду Чернівецької області справа №715/223/18 та даних обліку Генерального секретаріату Інтерполу, станом на 05.05.2017 року гр. Греції ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 з 17.06.2016 року перебуває у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 4 статті 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації - незаконне виготовлення, збут, пересилка наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, вчинені організованою групою, а також за частиною 4 статті 229.1 Кримінального кодексу Російської Федерації - контрабанда наркотичних засобів, вчинена організованою групою. Максимальний термін покарання за ч. 4 ст. 228.1. ч. 4 ст. 229.1 КК Російської Федерації складає 20 років позбавлення волі.

Ухвалою цього суду від 07.02.2018 року задоволено клопотання щодо тимчасового арешту на 40 діб до надходження запиту про його видачу від компетентних органів Російської Федерації. Строк тимчасового арешту рахувати від 05 лютого 2018 року з 12 гол. 15 хв. тобто з часу його затримання. Утримувати ОСОБА_1 під вартою у Чернівецькій установі виконання покарань № 33 ВДПтС України в Чернівецькій області.

Ухвалою Глибоцького районного суд Чернівецької області від 08.02.2018 року роз`яснено, що особа яка значиться в картки обліку Генерального секретаріату Інтерполу як розшукувана, та щодо якої застосовано слідчим суддею 07.02.2018 року тимчасовий арени на 40 діб - ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 та затриманий 05.02.2018 року МПАП «Порубне» ОСОБА_1 ( ОСОБА_1) . ІНФОРМАЦІЯ_1 є однієї тією ж особою.

Згідно Ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 березня 2018 року прокурор Гуменюк A.M. звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційного арешту) у відношенні ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ).

Судом встановлено, шо слідчою службою Управління ФСКН Росії по Ставропольському краю здійснюється досудове розслідування у кримінальній справі №83 відносно ОСОБА_1 .

13.02.2018 у відношенні ОСОБА_1 винесена постанова про притягнення в якості обвинуваченого за ч. З ст. 30. п.п. «а», «б» ч. 3 ст. 228.1: ч. 3 ст. 30. п.п. «а», «б» ч. З ст. 228.1: ч. 3 ст. 30. п.п. «а», «б» ч. 3 ст. 228.1: ч. 3 ст. 30. п.п. «а», «б» ч. 3 ст. 228.1: ч.3 ст. 229.1: ч.3 ст. 30. п. «а» ч. 3 ст. 228.1: п. «г» ч. 4 ст. 228.1: ч. 1 ст. 229.1: ч. 3 ст. 30. п. «а» ч. З ст. 228.1: ч. 1 ст. 30. п. «а» ч. 3 ст. 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації.

15.09.2014 року ОСОБА_1 оголошено в розшук та 28.10.2015 оголошено в міжнародний розшук.

До Генеральної прокуратури України надійшов запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_1 для притягнення до кримінальної відповідальності за вищевказані злочини.

Інкриміновані ОСОБА_1 злочини, за законодавством України відповідають ст. 14 (готування до злочину), ст. 15 (замах на злочин), ч. 2 ст. 307 (незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів - за кваліфікуючою ознакою «за попередньою змовою групою осіб»), ч. 1 ст. 305 (контрабанда наркотичних засобів, психотропних речовин. їх аналогів чи прекурсорів або фальсифікованих лікарських засобів) і є екстрадиційними, оскільки передбачають покарання у вигляді позбавлення волі на строк більше одного року.

Строк давності притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинені ним в період з 23.01.2014 по 06.08.2014 злочини відповідно до ст. 49 КК України не закінчився.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 березня 2018 року клопотання задоволено. Застосовано відносно ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ). ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грецької Республіки, який розшукується правоохоронними органами Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 3ст. 30. п.п. «а», «б» ч. 3ст. 228.1: ч. 3 ст. 30. п.п. «а», «б» ч. 3 ст. 228.1: ч.3 ст. 30, п.п. «а», «б» ч. 3 ст. 228.1, ч. 3 ст. 30. п.п. «а», «б» ч. 3 ст. 228.1, ч. 3 ст. 229.1; ч. 3 ст. 30,п. «а» ч. 3 ст. 228.1, п. «г» ч. 4 ст. 228.1, ч. 1 ст. 229.1, ч. 3 ст. 30., п. «а» ч. 3 ст. 228.1, ч. 1 ст. 30., п. «а» ч. 3 ст.228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації, екстрадиційний арешт до вирішення питання про видачу особи (екстрадицію) та його фактичної передачі, але не більше строку встановленого ч. 10 ст. 584 КПК України, з обов`язковою перевіркою наявності підстав, для подальшого тримання особи під вартою не рідше одного разу на два місяці. Утримувати ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) під вартою у Державній Установі «Чернівецька установа виконання покарань № 33».

З огляду на наявні документи, що не заперечується позивачем, останній є громадянином Греції та Російської Федерації.

Під час співбесіди, позивач повідомив, що займався волонтерською діяльністю, повідомив інформацію про факти систематичного порушення прав людини в РФ і переслідування з політичних мотивів .

Водночас, згідно ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07.02.2018 року судом встановлено, що «затриманий ОСОБА_1 та в його інтересах адвокати Данко А.В. та Шеремета І . С. в судових засіданні просили суд відмовити у задоволенні клопотання, обґрунтовуючи свої доводи тим, що ОСОБА_1 крім громадянства Греції іншого громадянства не має, злочинів на території Російської Федерації не вчиняв, та стверджували, що особа яка значиться у розшуку та затриманий це дві різні особи».

Під час співбесіди 19.07.2018 року на запитання чи в`їзджали на територію України по паспорту громадянина РФ - надав відповідь -ні.

Згідно даних інтегрованої міжвідомчої перевірки інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) з`ясовано, що за установчими даними ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснював в`їзд-виїзд по паспорту РФ у період з 30.12.2011 року до 22.09.2013 року у наступних пунктах пропуску : «Рені» пункт пропуску через державний кордон України на кордоні з Румунією, «Крим» та «Новоазовськ» - пункти контролю через державний кордон України на кордоні з Росією, «Кучурган», та Маяки- Удобне - пункти пропуску через державний кордон України на кордоні з Молдовою .

Більше того, під час співбесіди 03.07.2018 року повідомив, що документувався паспортом РФ лише щоб потрапити в Абхазію.

В анкеті вказав, шо притягався до кримінальної відповідальності за крадіжку та розбій, умовний термін, термін ув`язнення - 2 роки та 3 роки, місце відбування покарання, надав відповідь - ні тому що умовно.

Під час співбесіди від 03.07.2018 року на запитання Чи вас коли-небудь арештовували? Якщо так. скільки разів ? надав відповідь: так. два рази, умовно, в обох випадках в 2005 році, оголошений вирок в суді м. Салоніки. Документів які б були пов`язані з кримінальною відповідальністю не має.

З матеріалів надісланих Прокуратурою Чернівецької області, а саме копії листа віл 20.05.15 №2 7/4770 Оперативно - розшукового департаменту Федеральної служби Російської Федерації з контролю за обігом наркотиків, про надання інформації від Посольства Грецької Республіки вх.2-5163 від 17.03.2015 щодо ОСОБА_1 вбачається, що Посольство Грецької Республіки інформує, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець г.Бірцха. Сухумі, має грецьке громадянство, паспорт громадянина Грецької Республіки № НОМЕР_1 , виданий 04.10.2013 р., картку ідентифікації особистості (ID) № НОМЕР_2 , видана 24.10.2013 відділом поліції г.Ореокастро. г.Салонікі. Також зазначений громадянин неодноразово притягувався до відповідальності у зв`язку з порушенням антинаркотичного законодавства Грецької Республіки.

А отже позивач подав неправдиві відомості щодо притягнення його до відповідальності в минулому.

На запитання під час співбесіди від 03.07.2018 року, коли востаннє перебував на території Російської Федерації ? відповідь: в 2012 році. Під час додаткової співбесіди від 19.07.2013 року на питання, коли востаннє використовували паспорт гр.Росії, як документ що посвідчує Вашу особу - відповідь: в 2013 році, коли здійснював в`їзд на кордоні з Росією .

Факт притягнення у країні громадянської належності РФ під час співбесіди від 03.07.2018 року позивач заперечує «ніяких злочинів на території РФ я не скоював, до того ж особи, зазначені у доданих до запиту про екстрадицію документах мені не знайомі, а кримінальне провадження проти мене було відкрито після того як я почав займатися волонтерською діяльністю в підтримку військових Збройних сил України».

Згідно даних інтегрованої міжвідомчої перевірки інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) з`ясовано що у 2017 році ОСОБА_1 знаходився на території України 206 днів, та перевищив дозволений термін перебування на території України більше 90 на протязі 180 днів чим пору шив пункт 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого Постановою КМУ №150 від 15.02.2012 року. Та під час такого досить тривалого перебування за захистом на території України не звертався.

При цьому, у протоколі співбесіди позивач підтвердив, що метою звернення із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту: «моя ціль, я знаю що в Росії я буду піддаватись тортурам, і друге - в мене цивільна дружина я маю намір одружитись і я хотів проживати в Україні вона мені подобається я люблю цю країну». Під час співбесіди від 03.07.2018 року причиною по якій покинув Грецію надав відповідь «хотів одружитись з ОСОБА_8 . Вона вагітна», також повідомив, що являється батьком дитини.

Під час співбесіди на запитання, що саме спровокувало від`їзд з Греції? причина повідомив, що одружитись.

Як вбачається із листа Генеральної прокуратури Російської Федерації від 13.03.2018 №81 /3-350-2016/Нд7569-18 адресованому Генеральній прокуратурі України (вх.№00273-18 від 23.03.2018 року) Генеральна прокуратура Російської Федерації гарантує, що запит про видачу не має мети переслідування особи за політичними мотивами, в зв`язку з расовою приналежністю, віросповіданням, національністю або політичними поглядами, ОСОБА_1 в Російській Федерації будуть надані всі можливості для захисту, в тому числі допомога адвокатів, він не буде зазнавати тортур, жорстокого, нелюдського, принижуючим гідність видам поводження чи покарання (с.3, 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04.11.1950, а також відповідні конвенції Організації Об`єднаних Націй, Ради Європи та протоколи до них).

Генеральна прокуратура Російської Федерації гарантує, що відповідно до статті 66 Конвенції про правову допомогу і правових відносинах з цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 ОСОБА_1 буде притягнутий до кримінальної відповідальності лише за злочини, в зв`язку з якими запитується його видача, і після закінчення кримінального переслідування або судового розгляду, а в разі винесення обвинувального вироку - після відбування покарання зможе покинути територію Росії.

Як громадянин Російської Федерації. ОСОБА_1 відповідно до частини 1 статті 61 Конституції Російської Федерації не буде виданий іншій державі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом РФ, оскільки на даний момент вирішується питання щодо його екстрадицію відповідним органам Російської Федерації.

Крім того, матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою.

Слід зазначити, що в РФ відсутній збройний конфлікт, що дає підстави вважати про відсутність загроз життю та здоров`ю позивачу внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту у випадку його повернення до Російської Федерації.

Таким чином, з огляду на викладе вище, суд приходить до висновку, що відповідачем належним чином проаналізувало всі подані ОСОБА_1 відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі частини шостої статті 8 Закону прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

Щодо посилань в позовній заяві, що повідомлення відповідача викладені незрозумілою позивачу мовою, суд зазначає, що в поданій анкеті позивача та протоколі співбесіди, зазначено, що позивач володіє російською та українською мовами. Саме на цій підставі, позивачу не було забезпечено перекладача.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини Другої ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не було встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину. Документів, що підтверджують факти переслідувань та утисків позивач не суду не надав, обставин, зазначених у відзиві не спростував.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що оскаржувані рішення відповідачів прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян