Справа № 813/1892/18
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року№ 857/5163/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Носа С.П.

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року, ухвалене суддями Кухар Н.А., Брильовським Р.М., Костецьким Н.В., 15:17:22 год, м. Львів, дата складання повного тексту рішення 8 квітня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Бориславської міської ради Львівської області про визнання протиправним рішень, зобов`язанням вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

04.05.2018 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Бориславської міської ради Львівської області, в якому просить:

визнати протиправним рішення відповідача від 25.01.2018 року № 1097 в частині позбавлення пільги 50% учасників війни на послуги на телефон, які суперечать матеріальним нормам п.18 ст.143 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

зобов`язати відповідача внести зміни до рішень Бориславської міської ради від 25.01.2018 року № 1097 (та в попередні рішення БМР за 2014-2017 р.) включити у пільговий список пільговиків учасників ВВ війни на виконання п.18 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та поновити прямі конституційні права позивачки учасника ВВ війни, інваліда 1 групи;

зобов`язати відповідача добровільно виконати п.18 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» провести перерахунок та виплати переплат за попередні роки 2014-2017 р. в порядку ст.19 Конституції України.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24.07.2018 року позовну заяву в частині зобов`язання відповідача внести зміни до рішень Бориславської міської ради за 2014-2017 роки, включити у пільговий список пільговиків учасників ОСОБА_2 вітчизняної війни на виконання пункту 18 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та поновити прямі конституційні права позивачки як учасника Великої вітчизняної війни, інваліда І групи, зобов`язати відповідача добровільно виконати пункт 18 ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», провести перерахунок та виплати переплат за 2014-2017 роки в порядку ст. 18 Конституції України залишено без розгляду, так як позивачем не усунено недоліки позовної заяви не зазначено номерів та дату рішень, які оскаржує, що унеможливлює визначити предмет спору, строк звернення до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.10.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Бориславської міської ради Львівської області про визнання протиправними рішення від 25.01.2018 р. та зобов`язання вчинити дії відмовлено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративно суду від 19.09.2018 року ухвалу від 24.07.2018 року з питань залишення позовної заяви без розгляду скасовано, а матеріали справи направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначено, що позивачем заявлено вимоги та подано документи, які позивач мала в наявності, а суд не витребував докази у відповідача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підставами для визнання акту органу місцевого самоврядування недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Бориславська міська рада при прийняті рішення «Про затвердження Програми компенсації за пільговий проїзд та пільг з оплати послуг за користування телефоном окремими пільговим категоріям громадян на 2017 рік» діяла в межах передбачених Конституцією та законами України, позивач ОСОБА_1 не довела порушення свого права чи інтересу внаслідок прийняття такого рішення, а відтак немає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,вважаючи його незаконним, прийнятим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року та прийняти нове рішенням, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що при винесенні рішень Бориславською міською радою було порушено вимоги Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та порушено прямі конституційні та законні інтереси позивача учасника ВВ війни інвалідів 1 групи по зору, яким протиправно позбавлено пільги учасників війни та погіршено складне життя позивача.

Учасники справи на виклик апеляційного суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч.2 ст.313 КАС України.

На підставі ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу правовідносин і закон, який їх регулює.

Частина 1 ст.2 КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв`язку з прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень, вчиненням дій чи бездіяльністю порушуються права позивача.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналізуючи наведені норми та висновок Конституційного Суду України, вбачається, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача саме з боку відповідача.

Відповідно до пункту 1 частини 1статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 статті 4 КАС України позивач особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Таким чином, судовому захисту в адміністративних судах України підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у публічно-правовому спорі є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

Крім того, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли стались зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто відбулось припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням наведеного, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, однак оспорювані дії або бездіяльність повинні бути юридично значимими, тобто мати безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом або позбавлення можливості повністю чи в частині реалізувати належне цій особі право, або шляхом безпідставного покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

Задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно на противагу вказаному вище, не порушують права чи інтереси ті дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які не впливають на суб`єктивні права та обов`язки особи, зокрема, ті, вчинення яких особа не вправі вимагати від суб`єкта владних повноважень.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що за 2014-2017 роки Бориславською міською радою прийнято рішення №698 від 31.05.2017 року «Про затвердження Програми компенсації за пільговий проїзд та пільг з оплати послуг за користування телефоном окремими пільговим категоріям громадян на 2017 рік», інших рішень відповідачем не приймалось.

Вказана програма була затверджена у відповідності до п.22 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Бюджетного кодексу України, рішення міської ради від 23.12.2016 року. № 498 «Про міський бюджет міста ОСОБА_3 на 2017 рік».

У розділі 1 загальні положення програми компенсації за пільговий проїзд та пільг з оплати послуг за користування телефоном окремим пільговим категорія громадян на 2017 рік вказано, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам для компенсації видатків за пільгове перевезення та оплату за користування телефоном не передбачено. Тому фінансування цих видатків покладено на органи місцевого самоврядування.

Згідно п.IV Програми компенсації за пільговий проїзд та пільг з оплати послуг за користування телефоном окремим пільговим категорія громадян на 2017 рік, встановлено, що пільги з оплати послуг за користування телефоном у розмірі 50% абонентної плати надаються таким категоріям громадян: учасники бойових дій та особам, прирівняних до них (в т.ч. АТО); інваліди війни та особи, які прирівняні до них; учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які належать до категорії 1 та 2; ветерани військової служби, ветерани органів внутрішніх справ, ветерани податкової міліції, ветерани державної пожежної охорони, ветерани Державної кримінально виконавчої служби України, ветерани служби цивільного захисту, ветерани Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; реабілітовані громадяни; члени сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.

Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР є спеціальним законом, який визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Спеціальним законом, який визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування є Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 22 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що до компетенції місцевих рад належить вирішення відповідно до закону питань затвердження програм соціально-економічного та культурного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування.

Частиною 20-4 ст.91 Бюджетного кодексу України визначено, що до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на: пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються ветеранам війни; особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які маютьособливі трудові заслуги перед Батьківщиною; ветеранам праці; жертвам нацистських переслідувань; ветеранам військової служби; ветеранам органів внутрішніх справ; ветеранам Національної поліції; ветеранам податкової міліції; ветеранам державної пожежної охорони; ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби; ветеранам служби цивільного захисту; ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально- виконавчої служби, ветеранів служби цивільного захисту та ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; особам, звільненим з військової служби, які стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби; особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та особам, які супроводжують осіб з інвалідністю І групи або дітей з інвалідністю (не більше одного супроводжуючого); реабілітованим громадянам, які стали особами з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонерами; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; дружинам (чоловікам) та опікунам (на час опікунства) дітей померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою; багатодітним сім`ям, дитячим будинкам сімейного типу та прийомним сім`ям, в яких не менше року проживають відповідно троє або більше дітей, а також сім`ям (крім багатодітних сімей), в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування.

Встановлено, що позивач є учасником війни та на неї розповсюджуються пільги, передбачені ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Пунктом 18 ч.1 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасникам війни (статті 8, 9) надаються такі пільги зокрема позачергове користування всіма послугами зв`язку та позачергове встановлення телефонів (оплата у розмірі 20 процентів від тарифів вартості основних та 50 процентів - додаткових робіт). Абонементна плата за користування телефоном встановлюється у розмірі 50 процентів від затверджених тарифів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 389 «Про затвердження Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що цей Порядок визначає механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, тепло- та електропостачання, природний газ (в тому числі послуги з транспортування, розподілу та постачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, послуг із встановлення квартирних телефонів (далі пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім`ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами, а також підтвердження права на інші види пільг, які надаються з урахуванням доходу (безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, виробів медичного призначення, зубопротезування тощо)відповідно до законодавства.

Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 389 пільги, зазначені у пункті 1 цього Порядку, надаються за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.

Таким чином, аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави для висновку, що пільги, передбачені пунктом 18 ч.1 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (щодо абонементної плати за користування телефоном у розмірі 50 процентів від затверджених тарифів) надаються за рахунок коштів державного бюджету України.

Спірні рішення відповідача встановлють додаткові пільги за рахунок коштів місцевого бюджету, а відтак не стосується охоронюваних законом прав та інтересів позивача.

Частиною 10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Встановлено, що позивач, яка має отримувати пільгу з абонементної плати за користування телефоном за рахунок державного бюджету, таку пільгу не отримує.

Відповідно до абзацу 2 пункту 10 Порядку № 389 структурний підрозділ з питань соціального захисту населення подає щомісяця до 25 числа житлово-експлуатаційним організаціям, житлово-будівельним (житловим) кооперативам, об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку, організаціям, що надають житлово-комунальні послуги, операторам (провайдерам) телекомунікацій, газо- та електропостачальникам, постачальникам твердого палива (далі підприємства) списки пільговиків, які мають право на отримання пільг, надає в установленому порядку пільги готівкою для придбання твердого палива і скрапленого газу, а також видає пільговикам довідки для отримання інших видів пільг, які надаються з урахуванням доходу (безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, виробів медичного призначення, зубопротезування тощо), відповідно до законодавства.

Із листа Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (а.с.72, т.3) вбачається, що структурним підрозділом з питань соціального захисту населення не надано до ПАТ «Укртелеком» список пільговиків, де в переліку значились би дані абонента ОСОБА_1 , оператору не надавалися, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для надання позивачу комунікаційних послуг га пільгових умовах.

Таким чином, позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, а апеляційний суд позбавлений можливості його поновити, оскільки відповідно до частини 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 до Бориславської міської ради Львівської області про зобов`язання відповідача внести зміни до рішень Бориславської міської ради від 25.01.2018 року № 1097 (та в попередні рішення БМР за 2014-2017 р.) включити у пільговий список пільговиків учасників ВВ війни на виконання п.18 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та поновити прямі конституційні права позивачки учасника ВВ війни, інваліда 1 групи та зобов`язання відповідача добровільно виконати п.18 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» провести перерахунок та виплати переплат за попередні роки 2014-2017 р. в порядку ст.19 Конституції України є безпідставними, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні таких.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.229, ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року у справі №813/1892/18 за позовом ОСОБА_1 до Бориславської міської ради Львівської області про визнання протиправним рішень, зобов`язанням вчинити дії без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 03.07.2019.