Справа № 580/917/19
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року справа № 580/917/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в місті Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Черкаській області, Звенигородського управління ГУ ДФС у Черкаській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Черкаській області, Звенигородського управління ГУ ДФС у Черкаській області, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби в Черкаській області щодо нарахування, обчислення єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, викладені у вимогі про сплату боргу (недоїмки) в сумі 13918 грн. 04 коп. №Ф-393-53 від 06.11.2018;

- визнати протиправними дії Звенигородського управління ГУ ДФС у Черкаській області, викладені у вимогі про сплату боргу (недоїмки) в сумі 18832 грн. 40 коп. №Ф-393-53 від 04.02.2019;

- скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) коп. №Ф-393-53 від 06.11.2018 та №Ф-393-53 від 04.02.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є пенсіонером за віком, отримує пенсію та займається підприємницькою діяльністю, а відтак, має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що оскільки позивач отримує пенсію за вислугу років та йому не виповнилося 60 років, тому він не є пенсіонером за віком у розумінні статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач набув пенсійного віку лише 01.01.2019, тоді як вимога про сплату недоїмки виставлена за 2018 рік.

Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 31.01.2003 року виконавчим комітетом Ватутінської міської ради Черкаської області, перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Позивач є пенсіонером, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 та отримує пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

06 листопада 2018 року контролюючим органом позивачу сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску №Ф-339-53 в сумі 13918 грн 04 коп.

В подальшому контролюючим органом позивачу сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску за 2018 рік №Ф-339-53 від 04.02.2019 в сумі 18832 грн 40 коп.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з того, що Законом України від 05 листопада 2011 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», зокрема статтею 2 Закону визначено, що за цим законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; соціальні пенсії.

Відповідно до преамбули Закону України від 08 липня 2010 року № 2464 -VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464) цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною четвертою статті 4 вказаного Закону визначено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналізуючи наведену норму, суд виходить з її буквального змісту, оскільки наведене регулювання не має очевидної алогічності, суперечності, двозначності.

Таким чином, право не сплачувати єдиний внесок поширюється лише на осіб, прямо перерахованих в аналізованій нормі пенсіонерів за віком або інвалідів, які отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Це право не поширюється на пенсіонерів за вислугою років.

Пенсія за віком є одним із видів пенсійного страхування, і здійснюється за рахунок коштів, що надходять від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до відповідних страхових фондів, які не зараховуються до Державного бюджету України. Саме з цих фондів покриваються витрати на медичні профілактично-реабілітаційні заходи, допомогу на поховання пенсіонерів за віком тощо.

За приписами статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

На відміну від пенсій за віком, правила призначення пенсій за вислугу років регламентується Законом України від 09 квітня 1992 року №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262).

Статтею 1 Закону №2262 визначено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Статтею 8 Закону № 2262 передбачено, що виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

За змістом статті 7 цього Закону встановлено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

За правилами статті 9 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком, пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Отже, зазначеним Законом фактично визнається той факт, що пенсії передбачені Законом України №1058 та Законом №2262 є різними державними пенсіями.

Різниця при цьому обумовлюється юридичними та фактичними підставами призначення цих видів пенсій та джерелами фінансування.

Так, позивач вважає, що отримує пенсію за віком. Проте, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, пенсійного посвідчення позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262.

Згідно з положеннями Закону №2262 особам, визначеним у цьому Законі встановлюються наступні види пенсійного забезпечення: довічна пенсія за вислугу років; по інвалідності; пенсія в разі втрати годувальника.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Згідно з статтею 12 Закону №2262 пенсія за вислугу років призначається:

а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільненні мають вислугу 23 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше; з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1 2 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Суд звертає увагу позивача на те, що слід розмежовувати вид пенсії за вислугою років та підстави її призначення від пенсії за віком, передбаченою Законом України від 05 листопада 2011 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» та Законом №1058.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку про те, що положення частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI не поширюються на осіб, які отримують пенсію за вислугу років призначену на підставі Закону № 2262-XII.

Оскільки позивач обрав пенсію за вислугу років, то він не набув права на пільгу, передбачену частиною четвертою статті 4 Закону №2464-VI.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №822/621/16, яка не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 у справі №814/779/17 та передбачає право особи на пільгу зі сплати ЄСВ, лише за умови досягнення встановленого Законом пенсійного віку.

Позивач досягнув встановленого законом пенсійного віку лише 01.01.2019, натомість оскаржені вимоги стосуються періоду 2018 року, тобто до досягнення пенсійного віку.

Враховуючи вищенаведене, суд, на підставі аналізу зазначених норм права дійшов висновку, що фізичні особи - підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України № 2262-XII і які обрали спрощену систему оподаткування, не звільняються від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 12, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду з врахуванням особливостей закріплених п. 15.5 Перехідних положень КАС України протягом тридцяти днів з дня підписання рішення суду.

Суддя В.В. Гаращенко