Справа № 826/5111/15
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5111/15 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецького окружного адміністративного суду на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року, що прийняте у місті Києві, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Донецького окружного адміністративного суду про визнання протиправними дій, листа та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати дії та листа Державної судової адміністрації України від 20 листопада 2014 року №11-5385/14 «Про здійснення розрахунку фонду оплати праці виходячи виключно із чисельності працівників, які виявили бажання продовжувати виконувати свої обов`язки в судах на території, що контролюється Української владою» неправомірними та такими, що порушують норми Конституції України і пригнічують права позивача при остаточному розрахунку після звільнення з Донецького окружного адміністративного суду;

- зобов`язати Донецький окружний адміністративний провести з позивачем остаточний розрахунок та сплатити їй заборгованість по заробітній платі за період з другої половини вересня 2014 року по час остаточного розрахунку, заборгованість компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за вислугою років, за невикористанні додаткові відпустки як матері, яка має двох неповнолітніх дітей та за невикористанні частини щорічних основних відпусток, відповідно до наказу суду від 28 листопада 2014 року №366/к-к.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року позовні вимоги задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Донецького окружного адміністративного суду щодо не здійснення розрахунку та виплати ОСОБА_1 : заробітної плати за період з другої половини вересня 2014 року по день звільнення; компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за вислугою років, за невикористані дні додаткової відпустки як матері, яка має двох неповнолітніх дітей та за невикористані дні щорічної основної відпустки;

- зобов`язано Донецький окружний адміністративний суд провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок та сплатити їй: заборгованість по заробітній платі за період з другої половини вересня 2014 року по день остаточного розрахунку; компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки за вислугою років, за невикористанні дні додаткової відпустки як матері, яка має двох неповнолітніх дітей та за невикористанні дні щорічної основної відпустки. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року апеляційну скаргу Донецького окружного адміністративного суду задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Донецького окружного адміністративного суду про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено:

- визнано протиправною бездіяльність Донецького окружного адміністративного суду щодо нездійснення зі ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні;

- стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 нараховану та невиплачену заробітну плату за вересень 2014 року у сумі 3095 (три тисячі дев`яносто п`ять) гривень 01 копійка, жовтень 2014 року у сумі 2623 (дві тисячі шістсот двадцять три) гривні 38 копійок, разом 5718 (п`ять тисяч сімсот вісімнадцять) гривень 39 копійок;

- стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 за період простою Донецького окружного адміністративного суду з 01 листопада 2014 року по 20 листопада 2014 року включно середній заробіток за 14 робочих днів у розмірі 1988 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят вісім) гривень 56 копійок (за вирахуванням обов`язкових відрахувань);

- стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки за період роботи з 23 вересня 2008 року по 07 червня 2009 року (2 календарних дні), з 08 червня 2011 року по 07 червня 2012 року (15 календарних днів), додаткової відпустки за період роботи з 23 вересня 2008 року по 07 червня 2009 року (2 календарних дні), з 08 червня 2012 року по 07 червня 2013 року (15 календарних днів), з 08 червня 2013 року по 07 червня 2014 року (15 календарних днів), з 08 червня 2014 року по 07 червня 2015 року (15 календарних днів), додаткової соціальної відпустки, як матері, що має двох дітей віком до 15-ти років, за 2014 рік (10 календарних днів), у загальній сумі 7461 (сім тисяч чотириста шістдесят одна) гривня 70 копійок.

- стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки належних при звільненні сум у розмірі 21163 (двадцять одна тисяча сто шістдесят три) гривні 96 копійок (за вирахуванням обов`язкових відрахувань). В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 січня 2016 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Донецького окружного адміністративного суду на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року, відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 березня 2017 року заяву Донецького окружного адміністративного суду задоволено частково: ухвалу Вищого адміністративного суду України від 20 січня 2016 року, постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 3 листопада 2015 року та Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2015 року скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Приймаючи таке рішення, Верховний Суд України наголосив на тому, що визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 7 січня 2015 року (звернення позивача з позовом до суду) по день ухвалення судового рішення судом першої інстанції, суди апеляційної та касаційної інстанцій на порушення статті 117 КЗпП не встановили вину відповідача у невиплаті вчасно всіх належних позивачу сум, а також не врахували, що звільнено її з роботи 28 листопада 2014 року, у звязку з чим суду слід зясувати, чи підлягає стягненню середній заробіток за період з дня звільнення і по день остаточного розрахунку або ухвалення судом рішення, ураховуючи обставини, в яких перебувають установа та працівник, а також які конкретно виплати не проведено відповідачем, що дає підстави зробити висновок про застосування статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Донецького окружного адміністративного суду щодо нездійснення зі ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні;

- стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 нараховану та невиплачену заробітну плату за вересень 2014 року у сумі 3095,01 гривень та жовтень 2014 року у сумі 2623,39 гривень;

- стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 за період простою Донецького окружного адміністративного суду середній заробіток у розмірі 1988,56 гривень (за вирахуванням обов`язкових відрахувань);

- стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки у загальній сумі 7461,70 гривень.

- стягнуто з Донецького окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки належних при звільненні сум у розмірі 151 982,80 гривень (за вирахуванням обов`язкових відрахувань). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Донецький окружний адміністративний суд в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення, а провадження у справі закрити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що вини відповідача у нездійсненні розрахунку при звільненні немає, при цьому, відповідач на виконання рішення суду сплатив спірні кошти заробітної плати позивачу, тобто виправив оскаржувані позивачем порушення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 23 вересня 2008 року по 08 липня 2013 року працювала на посаді провідного спеціаліста відділу діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду.

З 08 липня 2013 року по 28 листопада 2014 року позивач працювала на посаді головного спеціаліста відділу діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду.

У зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території міста Донецька, Донецький окружний адміністративний суд було переведено до міста Слов`янська, відповідно до Указу Президента України від 12 листопада 2014 року № 866/2014 «Про внесення змін до мережі адміністративних судів України».

З урахуванням такої ситуації, працівникам суду було запропоновано переїхати за місцезнаходженням суду.

Наказом від 28 листопада 2014 року №366/к-к в.о. керівника апарату Донецького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу діловодства та документообігу за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗПП України, на підставі заяви позивача, яку погоджено в установленому порядку (а.с. - 18, 122).

Позивач 23 грудня 2014 року звернулась із заявою до Донецького окружного адміністративного суду, в якій просила повідомити: з яких підстав з нею не було проведено остаточного розрахунку на момент звільнення 28 листопада 2014 року; провести до кінця 2014 року остаточний розрахунок; надати довідку про кількість днів невикористаних нею відпусток - додаткових та основних та суми компенсації по ним та надати довідку про розмір грошової заборгованості станом на 23 грудня 2014 року, яка створилася внаслідок невиконання Донецьким окружним адміністративним судом своїх обов`язків щодо проведення остаточних розрахунків із звільненим працівником.

На електронну адресу позивача 03 лютого 2015 року надійшов лист Донецького окружного адміністративного суду в якому повідомлялось про те, що листом від 20 листопада 2014 року №11-5385/15 Державна судова адміністрація України доручила головам апеляційних, апеляційних спеціалізованих, місцевих спеціалізованих судів здійснити розрахунок фонду оплати праці виходячи виключно із чисельності працівників, які виявили бажання продовжувати виконувати свої обов`язки в судах на території, що контролюється українською владою. Щодо розрахунків по заробітній платі з працівниками, які станом на 01 грудня 2014 року не надали згоду продовжувати виконання своїх обов`язків у суді, то до теперішнього часу роз`яснення від Державної судової адміністрації України на адресу суду не надходили.

Позивач 04 лютого 2015 року на електронну адресу суду надіслала додаткову заяву з проханням надання на її адресу витребуваних довідок. 09 лютого 2015 року Донецьким окружним адміністративним судом запропоновано позивачу з метою отримання довідок звернутися до суду та особисто їх отримати.

Позивачем 10 лютого 2015 року повторно надіслано аналогічного змісту запит, однак 11 лютого 2015 року судом повторно запропоновано позивачу отримати довідки особисто за адресою суду.

ДСА України у роз`ясненнях, наданих суду листом від 15 березня 2015 року № 11-4550/15, з огляду на лист ДСА України від 20 листопада 2014 року № 11-5385/14, вказано, що питання стосовно остаточного розрахунку заробітної плати працівникам, які звільнилися протягом серпня-листопада 2014 року, може бути вирішене лише в судовому порядку (а.с. - 33-35).

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про наявність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй при звільненні сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, оскільки відповідач не був позбавлений можливості здійснити позивачу виплату всіх сум при звільненні працівника. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені в статті 116 КЗпП строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Щодо прийнятності долучених до апеляційної скарги доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин третьої, четвертої статті 79 КАС відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 79 КАС).

Відповідно до частини четвертої статті 308 КАС докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналогічні положення були викладені у частинах другій, четвертій статті 71, частині другій статті 195 КАС (у редакції, чинній до 15.12.2017).

Аналіз викладених процесуальних норм свідчить, що Донецький окружний адміністративний суд як відповідач у даній справі, на якого КАС покладає обов`язок доказування, має надавати наявні у нього докази, що стосуються предмету доказування, вчасно - у визначений законом або судом строк. При цьому, прийняття нових доказів судом апеляційної інстанції можливе лише у випадку, коли особа, яка їх надає, доведе неможливість їх подання до суду першої інстанції.

Так, до апеляційної скарги скаржником були долучені платіжні доручення:

- № 1 від 24.02.2016 про сплату 27247,75 грн позивачу із призначенням платежу «… стяг.коштів.зг.вик.лист.Окруж.адмін.суда м.Києва№826/511/15 від 23.11.2015р.зг.пост.845 від 03.08.2011 …»;

- № 2 від 24.02.2016 про сплату 544,99 грн позивачу із призначенням платежу «… військовий збір утрим.з закрп. за 02.2016 зг.вик вик.лист.Окруж.адмін.суда м.Києва № 826/511/15 від 23.11.2015р.пост.845 від 03.08.2011 …»;

- № 3 від 24.02.2016 про сплату 6539,87 грн позивачу із призначенням платежу «… под.з дох.фіз.осіб.утр.з закрп.за 02.2016 зг.вик вик.лист.Окруж.адмін.суда м.Києва № 826/511/15 від 23.11.2015р.пост.845 від 03.08.2011 …»;

Посилаючись на вказані платіжні доручення скаржник стверджує, що ним була виконана постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року та сплачено спірну заборгованість у лютому 2016 року.

У свою чергу, зазначені документи відповідачем до суду першої інстанції не подавались. У зв`язку із цим, до апеляційної скарги Донецьким окружним адміністративним судом було додатне клопотання про долучення до матеріалів справи цих документів, яке мотивоване тим, що представником відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції 12.12.2017 наголошувалося на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2015 року та заявлялося клопотання про витребування відповідних доказів.

Дослідивши журнал та аудіозапис судового засідання Окружного адміністративного суду міста Києва, що відбулося 12.12.2017, колегія суддів зазначає, що представник скаржника не повідомляв суд про те, що кошти, стягнуті постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.11.2015 були виплачені позивачу, наголошуючи виключно на необґрунтованості такого стягнення. Докази того, що з 24.02.2016 (дата платіжних доручень) по 04.04.2019 (день прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення) відповідні відомості чи докази були надані до суду чи відповідач письмово повідомляв суд про неможливість їх отримання/подання матеріли справи не містять. Окрім того, будь-яких клопотань про витребування будь-яких документів представником відповідача у цьому судовому засіданні суду першої інстанції не заявлялося

Таким чином, доводи скаржника про наявність об`єктивних причин неможливості подання відповідних платіжних доручень до суду першої інстанції не підтвердились. Інших обставин, які заважали подати відповідні докази до суду першої інстанції скаржником наведено не було.

Колегія суддів наголошує, що суд апеляційної інстанції перевіряє рішення суду першої інстанції на предмет, зокрема, правильності та повноти встановлення обставин, що мають значення для справи. У свою чергу, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вважати, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим у зв`язку із неврахуванням згаданих платіжних доручень, оскільки вони об`єктивно були відсутні у суду першої інстанції, а відповідач не вживав будь-яких дій, спрямованих на їх подання до суду чи повідомлення суду про неможливість їх подання.

З оглядну на викладене, суд апеляційної інстанції згідно частини четвертої статті 308 КАС не приймає долучені до апеляційної скарги платіжні доручення від 24.02.2016 №№1, 2, 3. Водночас, наведені документи можуть бути враховані при виконанні оскаржуваного рішення суду у даній справі.

Окрім того, колегія суддів наголошує на тому, що зазначені копії платіжних доручень не засвідчені у визначеному законом порядку.

Відповідно до частини другої статті 94 КАС письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом.

Актами законодавства, що регулюють порядок засвідчення копій документів, є Національний стандарт України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003», затверджений наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003р. №55 (далі - ДСТУ 4163-2003); Правила організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015р. №1000/5 (далі - Правила №1000/5); інструкції з діловодства в окремих органах державної влади та інші.

Відповідно до пункту 1 Правил №1000/5 ці Правила встановлюють єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами, а також порядок їх архівного зберігання в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності (далі - установи). Ці Правила є нормативно-правовим актом, обов`язковим для виконання всіма установами.

Відповідно до пунктів 1, 2, 8 глави 10 розділу ІІ Правил №1000/5 порядок виготовлення, засвідчення та видавання копій документів визначається інструкцією з діловодства установи. Установа має право засвідчувати копії документів, що створюються в ній, за винятком копій документів, які відповідно до законодавства потребують засвідчення в нотаріальному порядку.

Копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку.

Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії. Напис про засвідчення копії скріплюється відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій». У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчуються відбитком печатки установи. На лицьовому боці у верхньому правому куті першого аркуша документа проставляється відмітка «Копія».

Зазначеним нормам кореспондують вимоги пункту 5.27 ДСТУ 4163-2003.

Згідно підпунктів 6, 7 пункту 3 Розділу ІІ Правил №1000/5 право засвідчення документів та їх копій може надаватися посадовим та іншим особам на підставі довіреності. У посадових інструкціях визначаються повноваження щодо засвідчення документів та їх копій.

Так, долучені до апеляційної скарги копії платіжних доручень у встановленому порядку не засвідчено: напис про засвідчення копій довіреності вчинений особою, доказів наявності у якої особи повноважень на вчинення такої дії до апеляційної скарги долучено не було, а матеріали справи не містять. Окрім того, напис про засвідчення копій не скріплено відбитком печатки відповідного структурного підрозділу установи або печатки «Для копій».

Правову позицію про те, що неналежним чином засвідчені копії документів не можуть бути прийняті судом неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх рішеннях (постанови від від 08 лютого 2019 року по справі №671/1281/18, від 19 лютого 2019 року по справі №804/2385/18, від 14 лютого 2019 року по справі №806/741/18, від 08 листопада 2018 року по справі №210/3433/17(2-а/210/183/17), від 25 вересня 2018 року по справі №817/782/18, від 19 вересня 2018 року по справі №803/1713/17, від 31 липня 2018 року по справі №806/637/18, від 31 травня 2018 року по справі №277/1071/17, від 24 жовтня 2018 року по справі № 825/1560/18, від 28 серпня 2018 року по справі №802/2236/17-а, від 08 листопада 2018 року по справі №809/1019/18, від 08 листопада 2018 року по справі №820/2419/18 та ін.)

Щодо вимог апеляційної скарги про закриття провадження у справі із посиланням на те, що відповідачем були виправлені оскаржувані позивачем порушення, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Стверджуючи про виправлення оскаржуваних порушень, відповідач посилається на згадані вище платіжні доручення про виплату позивачу коштів. Проте, як зазначалося, судом наведені документи відхилені. Окрім того, згідно вказаних платіжних доручень кошти сплачувались на виконання судового рішення, скасованого судом вищої інстанції.

З оглядну на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для закриття провадження у даній справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС.

Щодо суті спору.

Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає.

За змістом статті 21 КЗпП Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Аналіз викладеного свідчить, що в разі відсутності спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець незалежно від політичних поглядів, місця проживання та інших обставин має здійснити працівнику їх виплату в день звільнення або, якщо працівник в день звільнення не працював, не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як встановлено судом першої інстанції Донецьким окружним адміністративним судом не було виплачено позивачу при звільненні нараховану та не виплачену заробітну плату, середній заробіток за час простою, компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно розрахункових листків Донецького окружного адміністративного суду, ОСОБА_1 у вересні 2014 року була нарахована заробітна плата у загальній сумі 5228,89 грн, із якої утримано 2607,54 грн, із яких сплачено заробітну плату за першу половину місяця у сумі 1000 грн (код 290); сума, що підлягала сплаті, але не була виплачена, становить 3095,01 грн. У жовтні 2014 рокупозивачці ОСОБА_1 заробітна плата у розмірі 3116,50 грн, із якої утримано обов`язкових платежів 493,12 грн, відповідно (3116,50-493,12)=2623,38 грн. Вказані суми разом із сумою заробітної плати за вересень - 3095,01 грн, всього 5718,39 грн зазначені як заборгованість установи станом на листопад 2014 року (т. 1 а.с. 197-198).

Частиною третьою статті 113 КЗпП передбачено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Як вбачається із розрахункового листа (т. 1 а.с. 198), у листопаді 2014 року заробітна плата позивачу не нараховувалась та не сплачувалась, а суми, нараховані їй у вересні та жовтні були утримані в цьому місяці в повному обсязі.

У свою чергу судом першої інстанції встановлено та не заперечено скаржником, що позивачу належить до сплати в період простою Донецького окружного адміністративного суду з 01.11.2014 по 20.11.2014 включно середній заробіток за 14 робочих днів, що дорівнює 1988,56 грн (за винятком обов`язкових відрахувань). При цьому, не підлягає оплаті період з 21.11.2014 по 28.11.2014, оскільки у цей час позивач фактично не працювала.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки <…>.

Судом першої інстанції встановлено, що невикористані частини щорічних основних відпусток ОСОБА_1 складають: за період з 23.09.2013 по 22.09.2014 - 5 календарних днів; за період роботи з 23.09.2014 по 28.11.2014 - 6 календарних днів; невикористані частини додаткових відпусток ОСОБА_1 складають: за період роботи з 23.09.2008 по 07.06.2009 - 2 календарних дні; з 08.06.2011 по 07.06.2012 - 15 календарних днів; з 08.06.2012 по 07.06.2013 - 15 календарних днів; з 08.06.2013 по 07.06.2014 - 15 календарних днів; з 08.06.2014 по 07.06.2015 - 15 календарних днів; невикористана додаткова соціальна відпустка, як матері, що має двох дітей віком до 15-ти років, за 2014 рік, складає 10 календарних днів. Наведене підтверджується довідкою Донецького окружного адміністративного суду від 16.06.2015 (т. 1 а.с. 130).

За таких обставин, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачу належить виплата компенсації за невикористані основну та додаткову відпустки у сумі 7461,70 грн, що не заперечується відповідачем, та підтверджено ним у наданій суду довідці як сума до нарахування (т. 1 а.с .131).

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачу при звільненні мала бути виплачена нарахована та не виплачена заробітна плата у розмірі 5718,39 грн, середній заробіток за час простою у розмірі 1988,56 грн, компенсація за невикористані дні відпустки у розмірі 7461,70 грн.

Наведених обставин, як і розміру зазначених сум скаржником в апеляційній скарзі заперечено не було.

Верховний Суд України у даній справі скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд, не вказував про наявність будь-яких порушень в частині стягнення на користь позивача нарахованої та не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час простою, компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки.

У свою чергу, Верховним Судом України було наголошено на тому, що при вирішенні питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку судам необхідно дослідити наявність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку при звільненні.

В апеляційній скарзі відповідач обґрунтовуючи свою позицію також посилається саме на відсутність його вини у невиплаті позивачу належних йому сум при звільненні.

Водночас, вина роботодавця щодо невиплати звільненому працівнику заробітної плати, не є обставиною, що позбавляє працівника права на її отримання та не підлягає врахуванню при вирішенні спору в частині стягнення такої заробітної плати.

Водночас, як вказано Верховним Судом України, вині роботодавця має бути надано оцінку при вирішенні питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вірно зауважено судом першої інстанції, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 21 листопада 2011 року №6-60цс11, від 29 січня 2014 року № 6-144ц13, від 21 січня 2015 року №6-195цс14, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

В обґрунтування відсутності своєї вини щодо невиплати позивачу заробітної плати при звільненні, скаржник посилається на форс-мажорні обставини та те, що у нього були відсутні відомості про банківські рахунки позивача.

Так, Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р та від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення та на території яких здійснювалася антитерористична операція. До вказаного переліку також належить і місто Донецьк.

Сертифікатом Донецької торгово-промислової палати від 21 лютого 2015 року № 3411 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчено Донецькому окружному адміністративному суду форс-мажорні обставини, зокрема, акти тероризму, військові дії на території Донецької області, захоплення будівлі суду з 16 вересня 2014 року по 21 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 273).

Колегія суддів наголошує на тому, що дія форс-мажорних обставин для Донецького окружного адміністративного суду припинилася 21 листопада 2014 року. Тому, оскільки позивача було звільнено пізніше - 28 листопада 2014 року, то наведені вище обставини щодо актів тероризму, військових дій на території Донецької області, захоплення будівлі суду, не є такими, що виключають відповідальність Донецького окружного адміністративного суду у нездійсненні розрахунку при звільненні з позивачем.

Постановою Правління Національного банку України від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» було призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій на території яка не контролюється українською владою. До цієї території належить місто Донецьк, де весь час перебувала та продовжує перебувати позивач. Призупинення фінансових операцій само по собі доводить відсутність вини суду щодо невиплати заявленої позивачем до стягнення заборгованості із заробітної плати.

Відділення банку «Фінанси і Кредит» у місті Донецьк, через яке здійснювалась виплата заробітної плати працівникам суду та яке обслуговувало суд як юридичну установу і в якому було відкрито відповідні рахунки залишилось на непідконтрольній Україні території. Тому, за твердженням скаржника, суд був позбавлений можливості проводити будь-які розрахунки за наявними банківськими реквізитами відділення банку «Фінанси та Кредит» у місті Донецьк. Водночас, після перереєстрації у місті Слов`янську, на підконтрольній Україні території Донецької області, судом було укладено угоду з «Ощадбанком України», відкрито рахунки для здійснення виплати заробітної плати суддям і працівникам апарату.

Разом з тим, як зазначав Верховний Суд України у постанові від 03 червня 2013 року по справі № 6-64цс13, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП.

Окрім того, відповідач, маючи обов`язок щодо розрахунку при звільненні з позивачем не вживав будь-яких активних дій, спрямованих на реалізацію цього обов`язку, на отримання відповідної інформації, необхідної для розрахунку з позивачем. Така пасивна поведінка відповідача не дає колегії суддів підстав для висновку про відсутність вини відповідача у нездійсненні спірного розрахунку.

Суд апеляційної інстанції також вважає обґрунтованим посилання суду першої інстанції на те, що у листі від 16 жовтня 2015 року № 10-17042/15 Державною судовою адміністрацією повідомлено, що у Донецькому окружному адміністративному суді на 2014 рік були передбачені бюджетні призначення на оплату праці, а ОСОБА_1 була врахована при відкритті асигнувань на листопад-грудень 2014 року (т. 1 а.с. 199-200). Тобто, відповідач був забезпечений відповідними коштами для виплати позивачу спірних коштів.

Підсумовуючи викладене, колегією суддів не було встановлено обставин відсутності у Донецького окружного адміністративного суду вини щодо бездіяльності зі здійснення із позивачем розрахунку при звільненні, а тому на користь позивача належить стягненню середній розрахунок за час затримки розрахунку у відповідності до статті 117 КЗпП.

Приймаючи рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що позивач у день звільнення не працювала, а тому виплата середнього заробітку має здійснюватися з дня, наступного за днем пред`явлення позивачем відповідної вимоги.

Так, позивачем 23.12.2014 було направлено на адресу Донецького окружного адміністративного суду заяву про здійснення розрахунку, яку було зареєстровано відповідачем лише 05.01.2015.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні судом помилково розраховано з 24.12.2014, а не з 05.01.2015. Проте, колегія суддів вважає, що з урахуванням положень частини другої статті 255 Цивільного кодексу України, днем пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок у розумінні статті 116 КЗпП та для цілей застосування статті 117 КЗпП у даному випадку є саме день направлення позивачем відповідної вимоги, а не її реєстрація у системі документообігу відповідача.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на викладені норми, при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку № 100.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції не знайшов порушень у визначенні розміру та стягненні на користь позивача середнього заробітку з 24 грудня 2014 року по день прийняття рішення судом - 04 квітня 2019 року включно, що дорівнює 1070 робочих днів у розмірі 151 982,80 грн (з урахуванням середньоденної заробітної плати у розмірі 142,04 грн (т. 1 а.с. 212)).

При цьому, суд апеляційної інстанції додатково наголошує, що долучені до апеляційної скарги платіжні доручення про сплату позивачу коштів судом апеляційної інстанції відхилені, про що зазначалося вище.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецького окружного адміністративного суду залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов