Справа № 826/5260/18
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 липня 2019 року № 826/5260/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у Київській області
провизнання протиправними та скасування податкової вимоги і рішення
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління ДФС у Київській області (далі також - відповідач, ГУ ДФС у Київській області), в якому просив суд: визнати протиправними та скасувати податкову вимогу від 22.02.2018 №8-23 і рішення про опис майна у податкову заставу від 23.02.2018 №126.

Позовні вимоги мотивовані відсутністю у контролюючого органу (відповідача) підстав для складання та виставлення на адресу ОСОБА_1 оскаржуваних податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу, оскільки обставини виникнення у позивача у законному порядку податкового боргу по сплаті земельного податку з фізичних осіб і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, контролюючим органом документально не підтверджено. Зокрема, позивач заперечував факти отримання від контролюючого органу актів перевірок та податкових повідомлень-рішень, згідно яких ОСОБА_1 були визначені грошові зобов`язання у розмірах, що вказані у податковій вимозі від 22.02.2018 №8-23.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2018 відкрито провадження у справі №826/5260/18 за вказаним позовом ОСОБА_1 та дану справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

На виконання вимог ухвали суду від 19.04.2019 представник відповідача подав до канцелярії суду відзив на позовну заяву та додаткові матеріали - засвідчені витяги з інтегрованих карток платника податків ( ОСОБА_1 ). В тексті свого відзиву на позовну заяву представник відповідача зіслався лише на загальні норми Податкового кодексу України з адміністрування земельного податку, та водночас обгрунтувані пояснення про обставини формування сум податкової заборгованості у позивача не навів.

У зв`язку з цим судом, в ході розгляду даної справи на адресу ГУ ДФС у Київській області були надіслані судові запити, на які отримано листи-відповіді від 19.06.2018 та 08.08.2018. Зокрема, у текстах цих листів від 19.06.2018 та 08.08.2018 представник ГУ ДФС у Київській області повідомив суд про наступний порядок виникнення податкового боргу у позивача: по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, податковий борг у сумі 359,31 грн. виник за 2016 рік у зв`язку з несплатою платником податкових зобов`язань, визначених контролюючим органом у податкових повідомленнях-рішеннях від 19.06.2017 у розмірах 77,33 грн. та 281,98 грн.; по земельному податку з фізичних осіб податковий борг у сумі 305 109,39 грн. (в т.ч. за основним платежем (недоїмка) - 244 035,72 грн. та пеня - 61 073,67 грн.) виник у зв`язку з не сплатою та/або несвоєчасною сплатою платником податкових зобов`язань, визначених контролюючих органом у податкових повідомленнях-рішеннях №6 від 15.06.2016, №6 від 15.06.2016, №6 від 15.06.2016 та №6 від 15.06.2016. Зазначені податкові повідомлення-рішення були надіслані Груші А.В. поштою, проте документальні докази направлення та вручення таких платнику у ГУ ДФС у Київській області відсутні.

Крім того, відповідно до ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у тексті якої повідомив, що контролюючий орган не направляв ОСОБА_1 податкові повідомлення-рішення, в т.ч. за наслідками отримання письмового запиту платника від 16.03.2018 щодо надання документів, на підставі яких утворилась сума податкового боргу, що вказана у податковій вимозі від 22.02.2018 №8-23.

Під час судового розгляду справи заперечень проти розгляду вказаної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) до суду також не надійшло, з огляду на що, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи за наявними у ній матеріалами у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

22.02.2018 ГУ ДФС у Київській області на адресу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сформовано податкову вимогу за №8-23 (далі також - Податкова вимога), згідно якої станом на 22.02.2018 за платником (позивачем) обраховується податковий борг на загальну суму 305 468,87 грн., в т.ч.: по земельному податку з фізичних осіб у сумі 305 109,39 грн. (з них за основним платежем (недоїмка) - 244 035,72 грн. та пеня - 61 073,67 грн.) та по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 359,31 грн. (основний платіж).

Також ГУ ДФС у Київській області, керуючись ст. 89 Податкового кодексу України, прийняло рішення про опис майна у податкову заставу від 23.02.2018 №126 (далі також - Рішення).

Як стверджує позивач, зазначені Податкову вимогу та Рішення він отримав поштою 02.03.2018.

Під час судового розгляду жодна із сторін не надала до суду документальних доказів на підтвердження обставини відкликання контролюючим органом оспорюваної Податкової вимоги в порядку, визначеному ст. 60 Податкового кодексу України, та/або скасування такої у судовому порядку.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

В розумінні пп. 14.1.39, 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України), грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності; а сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом, набуває статусу податкового боргу.

За змістом норм п. 57.1 ст. 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, згідно з п. 57.2 ст. 57 ПК України у разі коли відповідно до цього Кодексу або інших законів України контролюючий орган самостійно визначає податкове зобов`язання платника податків з причин, не пов`язаних з порушенням податкового законодавства (зокрема, в силу п. 266.7 ст. 166, п. 286.5 смт. 286 ПК України контролюючий орган самостійно обчислює для фізичних осіб податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та земельний податок), та надсилає (вручає) податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум платнику податку, такий платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму податкового зобов`язання у строки, визначені в цьому Кодексі та в статті 297 Митного кодексу України, а якщо такі строки не визначено, - протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення про таке нарахування.

Пунктом 57.3 ст. 57 ПК України передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпункті 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу (тобто, якщо згідно з податковим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору є контролюючий орган), платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Водночас п. 56.18 ст. 56 ПК України передбачено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню .

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Зі змісту наведених норм Кодексу можна дійти правових висновків, що у разі несплати платником податків протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення або ж закінчення процедури його оскарження, визначених контролюючим органом грошових зобов`язань такі податкові зобов`язання вважаються узгодженими. Факт узгодження податкового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.06.2018 у справі №805/3284/17-а, від 31.08.2018 у справі № 821/381/17.

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Також податкова вимога надсилається (вручається) коли платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (п. 59.4 ст. 59 цього Кодексу).

Підпунктом 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що «податкова вимога» - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

В силу норми п. 59.3 ст. 59 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Також механізми формування та форми податкової вимоги у спірний період були врегулювані Порядком направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 №610 (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.07.2017 за №902/30770).

Зокрема, згідно положень розд. ІІІ зазначеного Порядку податкові вимоги формуються автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючих органів.

Відтак, з аналізу вищенаведених норм права вбачається, що право на формування податкової вимоги виникає у контролюючого органу у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання. При цьому, така податкова вимога формується автоматично на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючих органів, зокрема, даних відповідних інтегрованих карток.

Крім того, положеннями ст. 129 ПК України врегульовано питання нарахування пені у зв`язку з несвоєчасною сплатою платником податків сум грошових зобов`язань. Так, згідно з п. 129.1 ст. 129 ПК України нарахування пені розпочинається:

- при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження);

- при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного контролюючим органом у випадках, не пов`язаних з проведенням податкових перевірок, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження);

- при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного платником податків або податковим агентом, у тому числі у разі внесення змін до податкової звітності внаслідок самостійного виявлення платником податків помилок відповідно до статті 50 цього Кодексу, - після спливу 90 календарних днів (270 календарних днів у разі здійснення платником податків самостійного коригування відповідно до підпункту 39.5.4 пункту 39.5 статті 39 цього Кодексу), наступних за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання.

При цьому, в силу припису п. 129.2 ст. 129 ПК України, у разі скасування нарахованого контролюючим органом грошового зобов`язання (його частини) у порядку адміністративного та/або судового оскарження пеня за період заниження такого грошового зобов`язання (його частини) скасовується.

Дослідивши та проаналізувавши зміст наданих відповідачем витягів з інтегрованих карток платника земельного податку з фізичних осіб за 2015 - 2017 роки та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік, суд встановив, що визначена у Податковій вимозі сума податкової заборгованості утворилась наступним чином: недоїмка (основний платіж) по земельному податку - 244 035,72 грн., за наслідками несплати платником нарахованих контролюючим органом згідно податкових повідомлень-рішень від 30.06.2016 №6 і №6 сум грошових зобов`язань до сплати; пеня по земельному податку - 61 073,67 грн., нарахована у зв`язку з несвоєчасним погашенням грошових зобов`язань, визначених контролюючим органом згідно податкових повідомлень-рішень від 13.08.2015 за №№9672223, 9672224, 9672225 і 9672226, від 30.06.2016 за №№6, 6 і 6.; недоїмка (основний платіж) по податку на нерухоме майно - 359,31 грн., за наслідками несплати платником нарахованих контролюючим органом згідно невизначених документів, датованих 19.06.2017, сум грошових зобов`язань до сплати.

В контексті з наведеним суд зазначає, що як свідчать наявні у справі матеріали та вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Київського окружного адміністративного суду від 16.03.2016 №810/358/16, що набрала законної сили 04.07.2016, податкові повідомлення-рішення Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 13.08.2015 №№9672223, 9672224, 9672225 і 9672226 визнано протиправними і скасовано.

Тобто, у зв`язку з оскарженням ОСОБА_1 податкових повідомлень-рішень від 13.08.2015 №№9672223, 9672224, 9672225 і 9672226 в судовому порядку та скасуванням таких судом, грошові зобов`язання, визначені контролюючим органом на підставі цих податкових повідомлень-рішень статусу узгоджених не набули, а тому суми пені (61 073,67 грн.) за період заниження цих грошових зобов`язань в силу п. 129.2 ст. 129 ПК України підлягає скасуванню.

Що стосується питання узгодження грошових зобов`язань по земельному податку (244 035,72 грн.) та податку на нерухоме майно (359,31 грн.), визначених позивачу контролюючим органом згідно податкових повідомлень-рішень від 30.06.2016 за №№6, 6, 6 та №6, а також податкових повідомлень-рішень від 19.06.2017, то оригінали та/або засвідчені копії таких документів, як і документальних доказів вручення чи направлення цих рішень на адресу платника ( ОСОБА_1 ) в порядку, встановленому п. 42.2 ст. 42 ПК України, відповідач до суду не подав. Натомість у тексті листа від 19.06.2018 представник відповідача в якості причини відсутності в ГУ ДФС у Київській області документальних доказів вручення податкових повідомлень-рішень платнику у встановленому законом порядку посилався на обставину не надання таких документів Васильківським відділенням Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області у відповідь на письмовий запит від 30.05.2018 №1757/10-36-54-02 (а саме: вказані документи не були надані у зв`язку із зміною структурою та функціональних обов`язків податкової інспекції).

Тобто, з пояснень представника відповідача вбачається, що на момент формування та направлення на адресу ОСОБА_1 оспорюваної Податкової вимоги, у відповідача були відсутні жодні документальні докази узгодження грошових зобов`язань, визначених контролюючим органом платнику згідно повідомлень-рішень від 30.06.2016 за №№6, 6, 6 та №6, а також податкових повідомлень-рішень від 19.06.2017.

Наведені обставини, на думку суду, повністю спростовують висновки відповідача про правомірність формування в інтегрованій картці платника податків ( ОСОБА_1 ) сум податкового боргу по земельного податку та податку на нерухоме майно, у розмірах, що вказані у податковій вимозі від 22.02.2018 №8-23.

Таким чином, враховуючи наведені висновки та виходячи зі встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку також про протиправність дій ГУ ДФС у м. Києві щодо формування та направлення на адресу ОСОБА_1 податкової вимоги від 22.02.2018 №8-23, оскільки законність утворення станом на 22.02.2018 податкового боргу у загальній сумі 305 468,87 грн. відповідачем належними та достатніми документальними доказами не підтверджена. У зв`язку з цим суд вважає правомірними позовні вимоги позивача про визнання протиправною та скасування зазначеної податкової вимоги.

Стосовно решти заявлених позивачем вимог, то суд зазначає наступне. Відповідно до п. 88.1 і 88.2 ст. 88 ПК України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно з цим Кодексом та не потребує письмового оформлення.

Згідно до пп. 89.1.1 п. 89.1 ст. 89 цього Кодексу право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку.

Отже, виходячи зі змісту вказаних вище норм ПК України право податкової застави виникає виключено з дня виникнення податкового боргу.

Положеннями п. 1 розд. ІІ діючого Порядку застосування податкової застави контролюючими органами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 16.06.2017 року №586 (що був зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.07.2017 за № 859/3072) встановлено, що опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення про опис майна у податкову заставу (додаток 1), яке приймається керівником контролюючого органу (його заступником або уповноваженою особою). Рішення про опис майна у податкову заставу надається платнику податків, що має податковий борг.

Під час судового розгляду справи сторони не подали до суду документальних доказів фактичного здійснення ГУ ДФС у Київській області опису майна позивача та реєстрації у відповідному Державному реєстрі податкової застави на майно позивача, та про наявність таких суд не повідомили.

Таким чином, з урахуванням того, що станом на день винесення рішення про опис майна у податкову заставу, податковий борг позивача був сформований всупереч норм ПК України, то ГУ ДФС у Київській області приймаючи оспорюване рішення від 23.02.2018 №126 діяло в порушення норм пп. 89.1.1 п. 89.1 ст.89 ПК України і відповідного Порядку застосування податкової застави, а тому таке рішення про опис майна у податкову заставу підлягає визнанню протиправним і, відповідно - скасуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Наявними у матеріалах справи квитанціями від 30.03.2018 №6 та від 12.04.2018 №4 підтверджено, що ОСОБА_1 під час звернення до суду з вказаними позовом сплатив судовий збір у загальному розмірі 3 759,50 грн. Відтак, суд вказує про присудження судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в частині задоволених позовних вимог на користь позивача у вказаній сумі коштів повністю.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Київській області (, адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а) про визнання протиправними та скасування податкової вимоги і рішення задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС у Київській області від 22.02.2018 №8-23.

Визнати протиправним та скасувати рішення про опис майна у податкову заставу від 23.02.2018 №126.

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 759,50 грн. (трьох тисяч сімсот п`ятдесят дев`ять гривень 50 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області (, адреса: 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок