Справа № 758/11997/18
Суддя: Гребенюк В. В.
Дата ухвалення: 2019-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2019 року Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участя секретаря судового засідання Добривечір А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції м. Києві, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

11.09.2018 р. ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до Управління патрульної поліції м. Києві (надалі за текстом - відповідач), про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення НК № 679335 від 28.08.2018 р. у справі про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 122 Кодекс України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП).

Позов обґрунтовано тим, що 27.08.2018р. приблизно о 16:50 годині позивач приїхала на власному автомобілі Toyota Matrix д.н.з. НОМЕР_1 до магазину «Розетка», що знаходиться за адресою: м. Київ, пр-т Степана Бандери, 6 та припаркувалась на місці для інвалідів, так як супроводжувала інваліда І групи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вийшовши з магазину приблизно через годину помітила, що її транспортного засобу немає на тому місці, де вона його залишала. Згодом, звернулася до працівника автостоянки, який в усній формі повідомив, що її транспортний засіб був евакуйований працівником поліції. Позивач зателефонувала на номер 102 , де їй підтвердили інформацію про те, що її транспортний засіб евакуювали. Після цього, позивачу зателефонував працівник поліції та зазначив, що він евакуював автомобіль, який знаходиться на штраф майданчику. 28.08.2018 р. близько 09:00 ранку позивач приїхала до місцезнаходження відповідача, за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 9, де її було вручено копію акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 27.08.2018 р. інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві рядовим поліції Наділ К.О. було винесено Постанову серії НК № 679335 про накладення адміністративного стягнення, якою визнано позивача винною у порушенні пункту 15.10 Правил дорожнього руху (ПДР) та притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді усного зауваження. Під час складання постанови позивачем було надано підтверджуючі документи щодо транспортування (перевезення) 27.08.2018 року інваліда І групи: оригінал посвідчення інвалідності І групи та оригінал паспорта громадянина України ОСОБА_2 , якій належить дане посвідчення. Позивач вважає, що постанова винесена незаконно, з грубим порушенням норм законодавства, відомчих актів МВС України, порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та норм КУпАП, необґрунтовано, упереджено, за неіснуюче правопорушення, якого скоєно не було, з порушенням законних прав, що призвело до незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та оплати за послуги, які мають бути безкоштовними.

Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. До суду надійшло повідомлення Управління патрульної поліції м. Києві, що за обліком кадрового забезпечення ОСОБА_3 не значиться.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 28 серпня 2018 року, інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві було винесено Постанову серії НК № 679335 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою позивача визнано винною у порушенні пункту 15.10 ПДР та притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 122 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді усного зауваження (а.с.7).

Положеннями ч. 5 ст. 122 КУпАП передбачено відповідальність за зупинку чи стоянку транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю".

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення, з-поміж іншого, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

За правилами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідками, технічними засобами, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Нормами ст. 280 КУпАП зобов`язано орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати, зокрема, - чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно наданих суду пояснень позивача, встановлено, що 27.08.2018 р. приблизно о 16:50 годині позивач приїхала на власному автомобілі Toyota Matrix д.н.з. НОМЕР_1 до магазину «Розетка», що знаходиться за адресою: м. Київ, пр-т Степана Бандери, 6 та припаркувалась на місці для інвалідів, оскільки супроводжувала інваліда І групи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вийшовши з магазину приблизно через годину, помітила, що її транспортного засобу немає на тому місці, де вона його залишала.

28.08.2018 р. позивачу було вручено копію акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 27.08.2018 р. (а.с.8), складений інспектором другої роти третього батальйону першого полку Кочатківським В.М. , який прийняв рішення про тимчасове затримання транспортного засобу відповідно до ст. 265-2 КУпАП.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», власники спеціально обладнаних чи відведених майданчиків для паркування забезпечують виділення та облаштування в межах майданчиків місць для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю. Водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, мають право на встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю".

Отже, позивач, яка перевозила особу з інвалідністю мала право встановити на транспортному засобі розпізнавальний знак "Водій з інвалідністю", але це не є прямим її обов`язком.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 585 від 25.05.2011 року «Про затвердження Порядку надання пільг водіям з інвалідністю, водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у тому числі транспортними засобами, що належать громадським організаціям осіб з інвалідністю, підприємствам, установам, організаціям, які провадять діяльність у сфері соціального захисту населення, на безоплатне паркування і зберігання транспортних засобів», а саме п.2 даної Постанови право на безоплатне паркування і зберігання транспортних засобів надається: водіям з інвалідністю, водіям, які перевозять осіб з інвалідністю.

Відповідно до п. 4 зазначеної вище Постанови, документом, що посвідчує право на безоплатне паркування транспортного засобу, є пенсійне посвідчення або посвідчення отримувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, або посвідчення особи, яка одержує державну соціальну допомогу відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, в яких міститься запис про інвалідність.

Відповідно до п. 5.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.0.2001 року «Про Правила дорожнього руху», у разі зупинки чи стоянки транспортних засобів на їх вимогу в місцях, де дозволено зупинку, стоянку чи паркування лише водіям, які перевозять пасажирів з інвалідністю, на вимогу поліцейського пред`явити документи, що підтверджують інвалідність (крім пасажирів з явними ознаками інвалідності).

В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно.

Відповідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Під час складання постанови серії НК №679335, позивачем було надано підтверджуючі документи щодо транспортування (перевезення) 27.08.2018 року інваліда І групи: посвідчення інвалідності І групи (а.с.14) та паспорта громадянина України ОСОБА_2 , якій належить дане посвідчення. Суд вважає, що позивачем доведено правомірність зупинки транспортного засобу на місці, що позначене відповідним дорожнім знаком. Натомість, інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві під час розгляду справи не враховано вказаних обставин та ухвалено постанову за відсутності складу адміністративного правопорушення. А відтак, суд вважає, постанову необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Згідно листа Управління патрульної поліції у м. Києві від 17.04.2019 року за обліком відділу кадрового забезпечення Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції ОСОБА_3 не значиться. Оскільки судом, з наданих сторонами доказів, особу інспектора, який виніс постанову не встановлено, тому позовні вимоги щодо визнання дій інспектора протиправними задоволенню не підлягають.

Крім цього, 29 серпня 2018 року позивачем було подане звернення «Про видачу тимчасово затриманого транспортного засобу» Директору ЦМФ ДП МВФ України «Інформ-Ресурс», в якому позивач просила повернути транспортний засіб Toyota Matrix д.н.з. НОМЕР_1 , з спеціального майданчика зберігання за адресою: м. Київ, вул. Пухівська, 3. За отримання тимчасово затриманого транспортного засобу, позивачем було сплачено 1 152 гривні (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні) (а.с.11-13).

Щодо стягнення з позивача коштів на оплати за послуги евакуатора та зберігання транспортного засобу Toyota Matrix д.н.з. НОМЕР_1 на спеціальному майданчику зберігання ДП МВС України «Інформ-Ресурс», то відповідно до ст. 265-2 КУпАП України, у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частиною 5 статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю), працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Про тимчасове затримання робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

А відтак, з урахуванням встановлених вищевказаних обставин, суд дійшов висновку, що дії інспектора щодо тимчасового затримання транспортного засобу та доставлення на спеціальний майданчик зберігання були неправомірними, тому позовні вимоги про відшкодування коштів за вказані витрати підлягають задоволенню.

Що стосується компенсації витрат на правову допомогу, суд прийшов до висновку про часткове задоволенні таких вимог з урахуванням наступного.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Частиною 1 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано наступні документи: копію квитанції № 3 від 07.09.2018 року (а.с.15), звіт надання послуг правничої допомоги (а.с.16), договір про надання правничої допомоги від 01.08.2018 р. (а.с. 17-25), копія ордеру ПТ № 072657 на надання правової допомоги (а.с.26), копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2156 (а.с.27). Обсяг правової допомоги, наданої адвокатом, визначено у попередньому розрахунку, відповідно до якого адвокатом здійснено дій на суму 22 576,00 гривень.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходячи з критеріїв розумності та пропорційності витрат предмету спору, враховуючи час витрачений адвокатом на виконання робіт пов`язаних з підготовкою та розглядом справи, обсяг наданих адвокатом послуг, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, у розмірі 3500 гривень. При цьому, суд виходив з часу витраченого адвокатом на підготовку позовної заяви - 2,5 годин та участь адвоката в судовому засіданні 30.01.2019 року, з розрахунку 1000 гривень за 1 годину.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 9, 77, 134, 139, 272, п.п. 10 п. 1, п.п. 15.5 п. 15 Розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції м. Києві, про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково;

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії НК № 679335 від 28.08.2018 року, якою накладення на ОСОБА_1 стягнення у вигляді усного зауваження за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП;

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 122 КУпАП - закрити;

Стягнути з Управління патрульної поліції в м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на оплату послуг евакуатора та зберігання транспортного засобу на спеціальному майданчику у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні;

Стягнути з Управління патрульної поліції в м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень;

В іншій частині в задоволені позову відмовити;

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення (зважаючи на п. 15.5 перехідних положень КАС України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення);

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Гребенюк