Справа № 2а-3544/11/1370
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/5773/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Пліша М.А., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області до ОСОБА_1 про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року (суддя першої інстанції Кузан Р.І., м. Львів, повний текст складено 06.05.2019),

В С Т А Н О В И В :

Державна податкова інспекція у Шевченківському районі м.Львова (в подальшому замінена на правонаступника - Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в розмірі 86220,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилося Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області та подало апеляційну. Вважає, що судом не враховано всіх обставин справи та його доводи не базуються на нормах чинного законодавства. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове - про задоволення позовних вимог. В обгунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідач не виконав обов`язку зі сплати податку. При цьому, та обставина, що транспортні засоби було зареєстровано, не є доказом того, що податок відповідачем сплачено, як і не є підставою для звільнення від конституційного обов`язку сплатити його. Зазначає, що не погоджується з висновком суду щодо відсутності винесеного податкового повідомлення-рішення, яким би нараховувалася сума податку з власників транспортних засобів як на підставу відмови у позові, оскільки відповідно до Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, як фізичні так і юридичні особи обчислюють податок з власників транспортних засобів самостійно. Відмінність полягає в тому, що на відміну від фізичних осіб, юридичні особи зобов`язані звітуватися до контролюючого органу про сплату цього податку шляхом подання відповідного розрахунку суми податку з власників транспортних засобів (ст. 5 Закону), який згідно з приписами п. 1.11. ст. 1 вищевказаного Закону прирівнюється до податкової декларації.

Представник апелянта Кісіль Р.Л. у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу та дав пояснення, аналогічні викладеним у ній доводам.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до листа Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи Управління Державтоінспекції ГУМВС України у Львівській області №9/2074 від 31.08.2010 на ім`я ОСОБА_1 здійснено реєстрацію автомобілів:

- 23.03.2010 автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель транспортного засобу SPRINTER 312, рік випуску 1999, номерний знак НОМЕР_1 , код ТЗ згідно гармонізованої системи опису та кодування товарів 8704;

- 02.01.2010 автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель транспортного засобу SPRINTER 310D, рік випуску 1997, номерний знак НОМЕР_2 , код ТЗ згідно гармонізованої системи опису та кодування товарів 8704;

- 02.01.2010 автомобіль марки MERSEDES-BENZ, модель транспортного засобу SPRINTER 312D, рік випуску 1997, номерний знак НОМЕР_3, код ТЗ згідно гармонізованої системи опису та кодування товарів 8704.

Згідно з Розрахунком суми податку з власників транспортних засобів, сума податку, що підлягає сплаті становить 86220,00 грн.

Відповідно до довідок ДПІ у Шевченківському районі м.Львова №2063/19-020, №2061/19-020 від 27.01.2011 та №31095/19-020 від 24.12.2010 сума податку в розмірі 86220,00 грн відповідачем не сплачена.

Факт несплати відповідачем податку з власників транспортних засобів в сумі 86220,00 грн позивач підтверджує також довідкою ДПІ у Шевченківському районі м.Львова №31163/17-010 від 24.12.2010 про результати перевірки щодо сплати податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення цих коштів з відповідача з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1963-ХІІ) платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи, а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства, які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні, згідно з чинним законодавством, власні транспортні засоби, які відповідно до вимог статті 2 цього Закону, є об`єктами оподаткування.

Згідно статті 5 Закону № 1963-ХІІ податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується, зокрема, фізичними особами перед проведенням першої реєстрації в Україні, реєстрацією, перереєстрацією транспортних засобів, а також перед технічним оглядом транспортних засобів щорічно або один раз за два роки, але не пізніше першого півріччя року, в якому проводиться технічний огляд.

Статтею 3 Закону № 1963-ХІІ визначено, що перша реєстрація в Україні це реєстрація транспортного засобу в Україні, яка здійснюється уповноваженими державними органами України вперше щодо цього транспортного засобу.

Згідно частини 6 статті 5 Закону № 1963-ХІІ фізичні особи платники податку зобов`язані пред`являти органам, що здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію, зняття з обліку або технічний огляд транспортних засобів, квитанції або платіжні доручення про сплату податку за попередній (у разі здійснення сплати) та за поточний роки, а платники, звільнені від сплати цього податку, відповідний документ, що дає право на користування цими пільгами.

Відповідно до частин 5-8 статті 6 Закону № 1963-ХІІ сума податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що сплачується фізичними особами, обчислюється за ставками, визначеними у статті 3 цього ж Закону. У разі виявлення юридичних чи фізичних осіб, які не сплачували податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вони зобов`язані сплатити податок не більш як за три попередні роки. Перерахування неправильно сплаченого податку допускається не більш як за три попередні роки. Органи, що здійснюють державну реєстрацію транспортних засобів, зобов`язані щомісячно повідомляти податкові органи про транспортні засоби, зареєстровані або зняті з реєстрації протягом попереднього місяця, за формою, затвердженою центральним податковим органом України, та їх власників.

Статтею 7 Закону № 1963-ХІІ передбачено, що у разі приховування (заниження) об`єктів оподаткування з власників транспортних засобів стягуються сума несплаченого податку, а також пеня або штраф у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до пункту 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 року № 1371, державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мінюстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Отже, з огляду на зміст наведених положень законодавства, державній реєстрації транспортного засобу передує обов`язкова процедура сплати відповідних платежів. При цьому, відсутність документа про сплату податку з власників транспортних засобів є умовою, за якою перша реєстрація в Україні транспортних засобів не може бути здійснена.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18.04.2019 у справі № 2а-11261/10/1370.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 заперечує факт належності йому автомобілів, про які вказує податковий орган і здійснення ним заходів для проведення першої реєстрації і подання відповідних заяв.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів із заявою про вчинення відносно нього злочину.

Постановою старшого слідчого СУ ГУ МВС України у Львівській області Гелецького В.І. від 10.11.2012 ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальній справі №181-0062, порушеної за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 1, 3 ст. 358 КК України. Дана кримінальна справа виділена із кримінальної справи №181-0311, порушеної щодо службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУМВС України у Львівській області за фактом зловживання службовим становищем та перевищенням службових повноважень за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364, ч. 1 ст. 365 КК України, розслідування якої проводилось слідчим відділом прокуратури Львівської області. Розслідуванням встановлено, що протягом 2008-2010 років невстановлені слідством особи шляхом обману та зловживання довірою, здійснювали первинну реєстрацію транспортних засобів у Львівському ВРЕР на інших фізичних осіб, в тому числі на громадянина ОСОБА_1 , використовуючи їх паспортні дані та довіреності. В подальшому, під час проведення даної реєстрації, невстановлені слідством особи, діючи умисно, підробляли квитанції про сплату фізичними особами, на які проводилась первина реєстрація, податку з власників транспортних засобів, хоча фактично даний податок не був сплачений або сплачений частково, та подавали їх у Львівське ВРЕР УДАІ ГУ МВСУ у Львівській області для незаконної реєстрації службовими особами ВРЕР цих транспортних засобів.

Згідно з вироками №1-233/11 від 01.07.2013 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/33195653) та №1/463/51/13 від 13.11.2013 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/35407558) начальника та заступника начальника Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ ГУМВС України у Львівській області засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 367 КК України (службова недбалість). Звинувачення ґрунтувалося в тому числі на тому, що протягом 2009-2010 років у Львівському ВРЕР УДАІ ГУ МВС України у Львівській області проведено реєстрацію транспортних засобів у 235 випадках частково без сплати податку з власників транспортних засобів, що реєструються вперше в Україні, а у 1711 - повністю, що потягло за собою ненадходження до місцевого бюджету податку з власників транспортних засобів на загальну суму 45578100 грн.

З листа старшого слідчого СВ Залізничного районного відділу ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області №16/14-10297 І-Б від 27.09.2013 встановлено, що кримінальна справа №181-0062 виділена з кримінальної справи №181-0311, порушеної відносно заступника начальника Львівського ВРЕВ УДАІ ГУ МВС України у Львівській області з фактом зловживання службовим становищем, за ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України.

31.05.2013 Слідчим відділом Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001674. 05.08.2013 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001674 від 31.05.2013 об`єднані з матеріалами досудового розслідування №0001639 від 28.05.2013. Розслідування по вказаному кримінальному провадженню триває.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що результат розслідування цього кримінального провадження та прийняте по ньому рішення не є визначальним при вирішенні цієї справи. Сам по собі факт ненадходження до бюджету податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, зокрема у випадку порушення службовими особами органу ДАІ порядку реєстрації транспортного засобу, не є достатньою та безумовною підставою для стягнення такої суми в судовому порядку з відповідача.

Отже, позивачем не доведено наявність приватної волі у відповідача щодо проведення реєстрації транспортних засобів, а тому покладення на платника податкового тягаря є неприпустимим.

Передумовою для стягнення податкового боргу з платника податку є процедура визначення та узгодження суми податкового зобов`язання з відповідного податку та набуття нею статусу податкового боргу. Позивачем така процедура дотримана не була.

Спеціальним законом з питань оподаткування, який установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів) є Закон України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 року № 2181-ІІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 2181-ІІІ).

Згідно з п. 1.3 ст. 1 Закону № 2181-ІІІ податковий борг (недоїмка) податкове зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгоджене платником податків або узгоджене в адміністративному чи судовому порядку, але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов`язання.

Порядок узгодження сум податкових зобов`язань та визначення податкового боргу встановлюється статтею 5 Закону № 2181-ІІІ.

Відповідно до пп. 6.2.1 п. 6.2 ст. 6 Закону № 2181-ІІІ у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов`язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги.

Таким чином, факт узгодження податкового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк. Своєю чергою, невиконання обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання у встановлений законом строк має наслідком включення такого зобов`язання до податкового боргу платника податків, процедура стягнення якого визначається законом.

Тобто, для звернення до суду про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів вказане податкове зобов`язання повинно набути ознак податкового боргу.

Довідка про результати перевірки щодо сплати податку з власників транспортних заходів та інших самохідних машин і механізмів та розрахунок заборгованості з податку не є належними доказами наявності боргу по узгодженому податковому зобов`язані щодо податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів.

Враховуючи наведене, не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо наявності узгодженого податкового зобов`язання.

Крім того, право на стягнення податкового боргу в контролюючого органу станом на дату виникнення спірних правовідносин виникало після надіслання (вручення) платнику податків (відповідачу) першої та другої податкових вимог. Обставини, з настанням яких податкова вимога вважається надісланою (врученою) особі, були визначені у підпункті 6.2.4 пункті 6.2 статті 6 даного Закону № 2181. Отже, після настання зазначених у підпункті 6.2.4 пункті 6.2 статті 6 Закону обставин виникає право на звернення контролюючого органу із позовом про стягнення податкового боргу. Позивач не надав суду доказів скерування відповідачу податкових вимог.

Такі дії (бездіяльність) податкового органу унеможливили використання платником податків встановлених законом способів захисту своїх прав шляхом оскарження податкових повідомлень-рішень чи податкових вимог.

З урахуванням зазначеного, податковий орган звернувся до суду про стягнення з відповідача суми, яка не має статусу податкового боргу.

Така позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 23.01.2018 у справі № 2а-6598/11/1370 за наслідками розгляду касаційної скарги податкового органу на рішення суду в аналогічній справі.

Відповідно до ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи наведені обставини, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не лише не довів факту узгодження податкового боргу в сумі 86220,00 грн, а й не підтвердив належними доказами правильності визначення податкового зобов`язання відповідачу на таку суму.

Відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не заслуговують на увагу.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2а-3544/11/1370 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді М. А. Пліш
В. Я. Макарик
Повний текст постанови складено 02 липня 2019 року.