Справа № 580/1869/19
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року справа № 580/1869/19

14 годин 31 хвилина м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді - Трофімової Л.В., за участі секретаря - Безпалого А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу № 580/1869/19

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) [представник позивача адвокат Дмитрик С.В. - за ордером, договором]

до Головного управління Національної поліції в Черкаській області (вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000, ідентифікаційний код юридичної особи в ) [представник відповідача Желізняк Ю.В. - за довіреністю]

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, прийняв рішення.

11.06.2019 ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Черкаській області, викладену у листі від 31.01.2019 № 29/3-5 та у висновку від 31.01.2019 щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності;

- скасувати висновок Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 31.01.2019 про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням II групи інвалідності відповідно до вимог Закону України «Про Національну поліцію» та наказу МВС України від 11.01.2016 № 4 про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського;

- судові витрати стягнути з відповідача.

Ухвалою від 11.06.2019 відкрито спрощене провадження у справі з викликом сторін, розгляд справи призначено на 26.06.2019.

У обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08.01.2019 позивач звернувся із заявою про виплату одноразової грошової допомоги з інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків. 31.01.2019 відповідачем протиправно (на думку позивача) відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із проходженням служби в поліції, оскільки звільнено позивача зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», а не через хворобу, що на думку позивача не може бути підставою для позбавлення права на отримання одноразової грошової допомоги. У судовому засіданні 26.06.2019 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити повністю.

Відповідач позов не визнав. 25.06.2018 подав до суду відзив на позов, де зазначив, що однією з умов для призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 4 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» є дотримання процедур звільнення з поліції, а саме щодо нарахування виплат, у тому числі внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням поліцейським служби в органах внутрішніх справ або поліції, однак враховуючи те, що позивач звільнений зі служби у поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням, спеціальну медичну комісію під час звільнення не проходив, позивач не набув права на отримання вказаної одноразової допомоги, що стало підставою для відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги. У відзиві зазначено, що даний спір не пов`язаний із встановленням наявності ознак дискримінації стосовно позивача, тому відсутні підстави для звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на підставі частини 1 статті 10 Закону України «Про засади запобігання та дискримінації в Україні». Представник відповідача підтримав відзив, просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши позицію адвоката - представника позивача, оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів сукупно, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

Надаючи оцінку встановленим обставинам справи у контексті перевірки критеріям згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України дій і рішень відповідача щодо спірних відносин суд зазначає, що згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 8 Конституції України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Згідно статті 7 Загальної декларації прав людини усi люди рiвнi перед законом i мають право, без будь-якої рiзницi, на рiвний їх захист законом. Згідно Конституції України (стаття 24) не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» терміни «дискримінація за ознакою інвалідності» вживаються у значенні, наведеному в Конвенції про права інвалідів». Позивач посилається у спірних правовідносинах на прояв дискримінації у не забезпеченні додаткових соціальних виплат, проте не обґрунтовує про яку форму йдеться (de jure (правова), що закріплена в законах; de facto (неофіційна), що укоренилася у звичаях) спрямованою на обмеження стосовно особи та не мотивує стосовно якої із ознак (раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, релігії, ґендера, етнічної приналежності, національності або сексуальної орієнтації, за мовними або іншими ознаками) прямої чи непрямої дискримінації йдеться у контексті вирішення вимоги поновлення порушеного права (гарантованого основного та/або додаткового) позивача з метою встановлення несправедливого поводження з боку відповідача щодо позитивних зобов`язань держави, оскільки у позові йдеться про помилкове трактування пункту 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» з боку відповідача.

Згідно частини 3 статті 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, що не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

ЄСПЛ у рішенні у справі Vilho Eskelinen and Others проти Фінляндії від 19.04.2007, № 63235/00 (п.80) у контексті гнучкості зазначено, що обсяг зобов`язань держави за статтею 13 ЄКПЛ варіюється залежно від характеру скарги заявника.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-ІV (далі - Закон № 580).

Судом встановлено, що позивач проходив службу у поліції на посаді старшого сержанта поліції, поліцейського взводу № 2 роти № 2 батальйону поліції особливого призначення Головного управління Національної поліції в Черкаській області та за наказом від 26.10.2018 №432 о/с був звільнений зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.16). На час розгляду справи проходить службу в органах Національної Поліції і визнаний придатним до служби.

Відповідно до постанови від 08.10.2018 М(ВЛ)К ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Черкаській області» захворювання у старшого сержанта поліції ОСОБА_1 у визначенні причини зазначено: «так, пов`язане з проходженням служби в поліції» (а.с.15). У довідці зазначено, що позивач придатний до служби у поліції, непридатний до служби на посаді поліцейського БПОП.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААБ №303494 від 08.10.2018 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням службових обов`язків (а.с.23).

Відповідно до висновку акта про нещасний випадок № 22 форми Н-1, затвердженого начальником УМВС України у Черкаській області 16.09.2015 (а.с.23) обставини, за яких отримав тілесні ушкодження ОСОБА_1 підпадають під дію пункту 3.9 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах та підрозділах ОВС України затвердженого наказом Міністерства Внутрішніх Справ України від 27.12.2002 № 1346, тому спеціальна комісія із розслідування групового нещасного випадку (у тому числі поранення) визнає, що нещасний випадок стався у період проходження служби під час виконання службових обов`язків.

08.01.2019 позивач звернувся із заявою до начальника ГУПН у Черкаській області про виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності (а.с.62).

Згідно висновку від 31.01.2019 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю не набув. Відповідно до пункту 2 розділу ІV наказу МВС України від 11.01.2016 № 4 одноразову грошову допомогу не призначено (а.с.63).

Листом відповідача від 31.01.2019 позивача повідомлено, що під час звірки даних особистої справи ОСОБА_1 з наданими матеріалами встановлено невідповідність причин звільнення, за якою призначається одноразова грошова допомога відповідно до Закону України «Про національну поліцію», у зв`язку з чим відсутні підстави для призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги з інвалідності унаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби у поліції (а.с.64).

Суд зазначає, що висновок відповідача щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із невідповідністю позивача всім критеріям, встановленим статтею 97 Закону України «Про національну поліцію» не свідчить про наявність ознак дискримінації, оскільки у ньому не йдеться про надання необґрунтованих переваг щодо реалізації повноважень з боку відповідача у контексті цільового використання фінансових ресурсів у межах кошторисних призначень з огляду на дотримання фінансової дисципліни у бюджетних правовідносинах. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Надаючи оцінку доводам сторін щодо правомірності дій відповідача у спірних правовідносинах у зв`язку із встановленими обставинами справи суд зазначає про таке.

Позивач вважає протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Черкаській області, викладену у листі від 31.01.2019 № 29/З-5 (а.с.35, 64), та у висновку від 31.01.2019 (а.с.63) щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності та просить скасувати висновок Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 31.01.2019 про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності.

Згідно з частиною 2 статті 97 Закону № 580 порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі втрати працездатності поліцейського встановлюється МВС України. Наказом МВС України від 11.01.2016 № 4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.01.2016 за № 163/28293, набрав чинності 29.02.2016 (далі - Порядок №4). Відповідно до підпункту 4 пункту 5 розділу 1 Порядку № 4 передбачено, що одноразова грошова допомога призначається у випадку пов`язаному з проходженням служби в органах внутрішніх справ-обставина, що виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми або каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ. Згідно з пунктом 1 Розділу ІІ Порядку №4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії. Відповідно до пунктів 2, 3, 5 Розділу ІІІ Порядку № 4 посадові особи поліції у межах повноважень повинні сприяти особам, які мають право на призначення і отримання одноразової грошової допомоги відповідно до законодавства України, в отриманні та оформленні ними документів, необхідних для своєчасного ухвалення рішення про призначення і виплату зазначеної допомоги. Згідно частини 1 статті 97 Закону № 580 одноразова грошова допомога у разі визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, що призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті. Однією з умов для призначення та виплати одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 4 частини 1 статті 97 Закону № 580 є дотримання зв`язку із причиною/підставою звільнення особи з поліції внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, тобто згідно пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 97 Закону № 580 одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, що призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Відповідно до підпункту 9 пункту 5 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою КМУ від 28.10.2015 № 877 Національна поліція з метою організації своєї діяльності фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України (за винятком діяльності поліції охорони, яка утримується за рахунок коштів від надання послуг з охорони, які здійснюються на договірних засадах, крім виплат гарантованої з боку держави одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, що здійснюються за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом для Національної поліції), інших джерел, не заборонених законом, а також забезпечує ефективне і цільове їх використання. Згідно підпункту 27 пункту 11 зазначеного положення голова Національної поліції приймає в установленому порядку рішення про розподіл бюджетних коштів, розпорядником яких є Національна поліція.

Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства (рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011).

Конституційним Судом України у рішенні від 22.05.2018 № 5-р/2018 зазначено, що держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто, у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте, держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, що безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 10.03.2015 №21-563а14 дійшла висновку про те, що «обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, що спрямовані на забезпечення соціального захисту особи у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2019 у справі № 2340/2663/18 (ЄДРСР 79381284) зазначив: «встановивши, що у позивача відсутні дві з обов`язкових умов на призначення одноразової грошової допомоги для поліцейських, а саме, причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути хвороба, що зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, а також те, що інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції, суди правомірно дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог».

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що наказом Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 26.10.2018 №432 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», а не за пунктом 2 (через хворобу) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність порушень законодавства з боку відповідача та підстав для задоволення позову.

У задоволенні позовної вимоги щодо звернення до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про надання висновку щодо наявності дискримінаційних положень у пункті 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» представник позивача - адвокат Дмитрик С.В. не наполягав.

Судом було відмовлено у зверненні до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про надання висновку щодо наявності дискримінаційних положень у пункті 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» з приводу виплати одноразової грошової допомоги працівникам поліції у разі визначення їм інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва),отриманого під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції протягом шести місяців після звільнення внаслідок причин, зазначених у цьому пункті (а.с.11) з огляду на таке. Згідно статті 10 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» Уповноважений Верховної Ради України з прав людини у рамках здійснення парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини та громадянина та захистом прав кожного на території України і в межах її юрисдикції запобігає будь-яким формам дискримінації та здійснює заходи щодо протидії дискримінації, а саме: надає висновки у справах про дискримінацію за зверненням суду. Звернення подаються Уповноваженому в письмовій формі протягом року після виявлення порушення прав і свобод людини і громадянина. За наявності виняткових обставин цей строк може бути подовжений Уповноваженим, але не більше ніж до двох років (стаття 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»). Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини (далі - Уповноважений) не підлягають розгляду звернення: порядок розгляду яких встановлений Кодексом адміністративного судочинства України. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Адвокатом позивача не наведено наявності дискримінаційних положень у пункті 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. Положеннями статті 85 Конституції України визначено, що до повноважень Верховної Ради України, зокрема належить прийняття законів. Зі змісту пункту 4 частини 1 статті 97 Закону № 580 встановлено, що однією з умов для призначення та виплати одноразової грошової допомоги є дотримання процедур звільнення особи з поліції внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, тобто згідно пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» та настання інвалідності протягом шести місяців після звільнення особи з поліції відповідно до пункту 3 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Положення пунктів 3 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» не визнано неконституційними, не скасовано, є чинними, а тому відповідач під час прийняття оскаржуваного висновку зобов`язаний був діяти відповідно до вимог законодавства. Відповідачем обґрунтовано правомірність дій щодо прийняття висновку від 31.01.2019 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у контексті частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому підстав для його скасування не встановлено.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018 зазначено, що положення частини 1 статті 22 Конституції України необхідно розуміти так, що при ухваленні нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини, якщо таке звуження призводить до порушення їх сутності. Зміст права громадян на соціальний захист, гарантований статтею 46 Конституції України, узгоджується із людиноцентристським підходом регулювання суспільних відносин, за яким, зокрема, людина її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина 1 статті 3); кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє. Держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. У разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб.

21.05.2015 постановою Верховної Ради України № 462-УІІІ схвалено заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статей 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. Набуте право не може бути скасоване чи звужене (правові позиції Конституційного Суду України у таких рішеннях: від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

За таких обставин, регулювання передбачене Закону України «Про Національну поліцію» щодо реалізації окремих прав осіб, не може вважатися стосовно позивача ні звуженням змісту та обсягу його прав, ні надмірним тягарем, ні втручанням, ні дискримінацією у контексті обставин даної справи.

ЄСПЛ у рішенні у справі Thlimmenos проти Греції від 06.04.2000, № 34369/97 наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи об`єктивного та розумного виправдання.

Судом встановлено, що 07.11.2015 позивача згідно наказу від 07.11.2015 № 1 о/с прийнято на службу до національної поліції (а.с.22), а подія у період проходження служби в підрозділі системи МСВ України сталася 31.08.2015, коли позивач проходив службу в органах МВС на посаді міліціонера оперативного взводу відділення № 1 РМГБОП УМВС України у Черкаській області. Позивач знав про свій стан, проходив службу і не звертався за направленням про призначення відповідних обстежень, у тому числі на день (26.10.2018) звільнення зі служби у поліції. У заяві 08.01.2019 про виплату допомоги (а.с.62) міститься відмітка, що підстава для виплати не настала, а у висновках від 31.01.2019 (а.с.63) визначено, що позивач не набув права на отримання грошової допомоги, що і знайшло відтворення у листі відмові від 31.01.2019 (а.с.64).

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу. У силу частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом надано оцінку твердженням позивача щодо наслідків нещасного випадку 31.08.2015 (а.с.23) у період проходження служби в підрозділі системи МСВ України і спричинення тілесних ушкоджень. Позивач зазначає, що після отримання акта форми Н-1 від 16.09.2019 було встановлено зв`язок травми із виконанням службових обов`язків - довідка від 04.10.2018 № 267 (а.с.15). Позивач звернувся із заявою про надання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції 08.01.2019, після звільнення відповідно до наказу від 26.10.2018 №432 о/с за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Варто врахувати, що пункт 3 частини 1 статті 97 Закону № 580 не визнано неконституційними, не скасовано, норма є чинною, а тому ГУНП в Черкаській області, при прийнятті рішення щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги зобов`язаний був діяти відповідно до вимог законодавства у контексті вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на зазначені норми законодавства та встановлені у справі обставини суд, перевіряючи дії відповідача на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку, що відповідач, схваливши висновок від 31.01.2019 та надавши лист про відмову у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності, діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законом з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Оскільки позивачу, звільненому від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», відмовлено у задоволенні позову до органу владних повноважень, відсутні підстави для стягнення судових витрат з відповідача.

Керуючись статтями 2, 6-16, 19, 73-78, 90, 118, 139, 242-245, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, що може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 [ АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ]

відповідач: Головне управління Національної поліції в Черкаській області [вул. Смілянська, 23, м. Черкаси, 18000, ідентифікаційний код юридичної особи в ].

Повне судове рішення складено 01.07.2019.

Суддя Л.В. Трофімова