Справа № 810/4545/17
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4545/17 Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Такаджі Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року

у справі №810/4545/17 (розглянутої у порядку загального позовного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області

та Державної міграційної служби України

та Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області

про визнання протиправними та скасування рішень

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, Державної міграційної служби України, Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області в якому, просив суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, викладене у висновку № НОМЕР_5 від 13 липня 2016 року щодо службового розслідування за фактом оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 ;

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, викладене у висновку № 169/2016 від 19 вересня 2016 року щодо службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправними та скасувати рішення Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області, викладене у висновку від 01 грудня 2017 року щодо скасування реєстрації місця проживання громадянина України ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки визнання недійсним (анулювання) паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, фактично позбавило позивача можливості посвідчити свою особу та підтвердити громадянство України за кордоном, а також позбавило права на виїзд з України та в`їзд в Україну, внаслідок чого протиправно обмежено та фактично порушено гарантовані йому Конституцією України права, свободи й інтереси. Крім того, на підставі оскаржуваних рішень, що викладені у висновках, Службою безпеки України прийнято рішення про примусове повернення його з України як іноземця або особи без громадянства.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Державною міграційною службою України було подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Представник Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не сповістив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26.12.2007 встановлено факт проживання ОСОБА_1 на території України з 1989 року.

Після чого, ОСОБА_1 звернувся до ГУ МВС України в АР Крим із заявою про реєстрацію громадянином України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

27.03.2008 на підставі рішення ГУ МВД України в АР Крим позивач набув громадянство України, про що складена Довідка про реєстрацію особи громадянином України № 10/А-32.

На підставі зазначеної довідки ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 31.03.2008 Центральним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим.

Крім того, 16.05.2008 позивачу виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 .

У зв`язку із розбіжностями в записах паспорту серії НОМЕР_1 , позивач звернувся до Дзержинського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області для обміну паспорту на новий. Так, 19.04.2013 позивач отримав новий паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 . Також, 26.06.2013 ОСОБА_1 отримав новий паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 .

Проте, в подальшому за висновком службового розслідування за фактом оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_1 № НОМЕР_5 від 13.07.2016 та висновком службового розслідування за фактом оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 № 169/2016 від 19.09.2016 видані паспорти визнали такими, що оформлені з порушенням вимог чинного законодавства та такими що підлягають знищенню.

Вважаючи, вказані рішення протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом порушених прав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт набуття позивачем громадянства України у порядку, визначеному законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III (далі - Закон № 2235-III), «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон №5492-VI), Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України» від 25.03.2015 № 302 (далі - Постанова №302), Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок №215), Порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.04.2012 №320 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 липня 2012 року за №1089/21401) (далі - Порядок №320).

Згідно частини першої статті 8 Закону №2235-III особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26.12.2007 встановлено факт проживання ОСОБА_1 на території України з 1989 року. Також встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , проживав з липня 1989 року разом із сім`єю у с. Буди по АДРЕСА_1 . Тобто, у 1989 році він був неповнолітньою дитиною, йому було десять років, проте документів, що підтверджують факт постійного проживання батька чи матері ОСОБА_1 , на територіях, що стали територією України, надано не було. Рішенням суду не встановлено факт постійного проживання батьків на на територіях, що стали територією України.

Відповідно до копії диплому, встановлено, що позивач у 1999 році вступив до Харківського державного медичного університету і у 2005 році закінчив його, отримавши повну вищу освіту.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що громадянин ОСОБА_1 у 2005 році звертався до УГІРФО УМВС України в Харківській області з питання отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Так судом першої інстанції було досліджено заяву про видачу, продовження посвідки на проживання для продовження навчання в аспірантурі та працевлаштування, анкети, автобіографії ОСОБА_1 та встановлено, що позивач до 1998 року був громадянином Палестини , проте у зв`язку з війною отримав громадянство Йорданії. Вперше прибув в Україну 15.10.1998 року. Батько, мати, два брати проживають в м. Хьюстон США, а сестра у Кувейті. Ніхто з рідних в Україні не проживає. Вперше в Україну приїхав у 1998 році для вступу до медичного університету. До 1998 року мешкав в Палестині разом із батьками, де закінчив середню школу. З 1998 року переїхав до Йорданії.

Колегія суддів враховує ту обставину, що судом першої інстанції встановлено, що між даними які містяться в рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2007 року та даними які позивач особисто подавав до УГІРФО УМВС України в Харківській області для отримання дозволу на імміграцію в Україну існують значні розбіжності та суперечності, що може свідчити про подання неправдивих відомостей.

Як наслідок, у зв`язку із встановленням неправдивих відомостей, головним спеціалістом ГУ ДМС України в Харківській області проведена перевірка матеріалів про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Йорданії ОСОБА_1 , в результаті чого рішенням від 04.10.2017 року № 04/1-225505 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Посилання позивача на факт постійного проживання з 1989 року на території України встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26.12.2007 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки підтвердження факту проживання на території України у певний період не є самостійною і достатньою підставою для виникнення у заявника статусу громадянина України, тим більше у період, який у часі наступив пізніше терміну проживання на території України, встановленого в судовому порядку.

Зокрема, як правомірно зазначив суд першої інстанції, що позивач у своїй заяві до Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/109/18 просив встановити факт свого перебування у громадянстві України з 27.03.2008, а обґрунтовував такі вимоги посиланнями на судове рішення від 26.12.2007, яке винесено у часі раніше.

Частиною 1 статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону №2235-III Президент України, зокрема, приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України.

У пункті 4 частини першої статті 24 зазначеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо: прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону.

Пунктами 92-94 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 (в редакції від 01.04.2016 року) (далі - Порядок №215), передбачено, що органи міграційної служби приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема за народженням; за територіальним походженням; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

До повноважень органів міграційної служби також належить скасування прийнятих ними рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону, відповідно до якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Згідно положень пунктів 114, 115 Порядку №215 рішення Президента України про прийняття особи до громадянства України або припинення громадянства України надсилається ДМС, яка через свої територіальні органи та підрозділи вживає заходів щодо документування осіб.

Згідно з пункту 1 статті 5 Закону № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону №5492-VI суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, переоформленням, продовженням строку дії, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

У пункті 1 частини першої статті 13 Закону №5492-VI визначено, що паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон є одними із документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, оформлення якого передбачається цим Законом із застосуванням Єдиного державного демографічного реєстру.

Пунктом 10.4 Порядку №320 передбачено, що погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв`язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

Відповідно до п. 5.1. Інструкції № 153 недійсними бланками вважаються зіпсовані (при виготовлені документа), анульовані (дія не відбулася), дефектні (відсутність або пошкодження захисної сітки, друкованого тексту, водяних знаків, серій або номерів на бланках, наявність дубльованих номерів тощо), відсутні (що виявлено при відкритті пачки) та викрадені.

Системний аналіз наведених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для видачі паспорту громадянина України та паспорту громадянина України для виїзду за кордон є набуття особою громадянства України у порядку, визначеному чинним законодавством, а підставою для визнання бланків зазначених паспортів недійсними (анулювання) - їх видача з порушенням вимог чинного законодавства.

Указ Президента України про прийняття позивача до громадянства України не приймався, інші підстави вважати його громадянином України відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В порядку виконання обов`язку, визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем не доведено існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», зокрема, що його народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, або ж наявності таких обставин відносно, наприклад, батьків позивача, наявність яких (обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство») могла б зумовлювати законне набуття позивачем громадянства України в порядку, встановленому Законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції не надано жодних належних і допустимих, у розумінні статті 74 КАС України, доказів, які б підтверджували факт набуття позивачем громадянства України у порядку, визначеному законодавством.

Крім іншого, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та вважає її обґрунтованою, що набуття громадянства України в неустановленому Законом України «Про громадянство» порядку є передумовою для відмови отримання не тільки паспорта громадянина України, який у даному випадку був отриманий за відсутності обставин набуття позивачем громадянства України, а й паспортів громадянина України для виїзду за кордон.

Також у суду і відсутні підстави для задоволення вимог щодо скасування рішення про реєстрацію місця проживання, оскільки така реєстрація була зроблена на підставі висновку Головного управління ДМС в Харківській області, який судом визнаний законним. Відповідно, відсутні підстави для висновку про протиправність оскаржуваних висновків відповідачів, оскільки у даному випадку відповідачі діяли в межах та у спосіб передбачений чинним законодавством.

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов обґрунтованих висновків, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на обґрунтування своїх вимог та доказів, які б спростовували доводи відповідачів, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

Колегія суддів інші доводи апеляційної скарги не бере до уваги, з огляду на те, що судом першої інстанції вже була надана оцінна вказаним доводам, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому не дивлячись, що апелянт посилається на винесення рішення суду першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, однак апеляційна скарга, не містить зазначення порушення яких саме норм КАС України допущено порушення судом першої інстанції, а колегією суддів в свою чергу не встановлено обставин, передбачених статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду першої інстанції може бути скасовано.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2019 року.