Справа № 640/6559/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6559/19 Суддя (судді) першої інстанції: Донець В.А.
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом Київського міського військового комісаріату до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

Київський міський військовий комісаріат звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив скасувати постанову від 24.01.2019 про відкриття виконавчого провадження на суму 16 692, 00 грн., постанову від 11.02.2019 про накладення штрафу 5100,00 грн., постанову від 14.02.2019 про стягнення виконавчого збору, постанову від 14.02.2019 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження на суму 469, 58 грн, винесені державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Пиляєм Сергієм Ігоровичем за ВП № 58181746.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2019 року позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_1 повернуто позивачу на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Не погоджуючись з даною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для розгляду. На думку апелянта, ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позивач мав намір вирішити спір в досудовому порядку, проте через дії відповідача був змушений звернутися до суду. Також зазначає, що ним оскаржується не рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, а органу державної виконавчої служби, тому в даному випадку положення статті 287 КАС України, щодо скороченого строку звернення до суду не можуть бути застосовані.

У відповідності до ч. 2 ст. 312 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Київський міський військовий комісаріат звернувся з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправним та скасування постанов.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.04.2019 вказану позовну заяву залишено без руху з підстав порушення форми та змісту позовної заяви, несплати судового збору у визначеному законом розмірі з урахуванням заявлених вимог та пропуском строку звернення до суду.

На виконання вимог ухвали позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви, заяву про поновлення строків на звернення до суду, платіжні доручення про сплату судового збору та виправлену позовну заяву.

Ухвалою від 22 травня 2019 року суд визнав не обґрунтованими обставини, викладені в клопотанні про поновлення строків на звернення до суду, та повернув позов заявникові.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Пунктом 1 частини 2 статті 287 КАС України визначено, що позовну заяву у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом даного спору є ряд постанов державного виконавця в межах виконавчого провадження, тобто дана справа належить до категорії термінових і особливості звернення з таким позовом та прийняття його розгляду судом визначаються статтею 287 КАС України, якою регламентовано скорочений процесуальний строк на звернення по судове оскарження.

Разом з тим, як було правильно встановлено судом, постанова державного виконавця від 24.01.2019 про відкриття виконавчого провадження отримана позивачем 31.01.2019, постанова від 11.02.2019 про накладення штрафу отримана позивачем 13.02.2019, постанови від 14.02.2019 про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження отримані позивачем 20.02.2019, однак звернувся позивач до суду лише 10 квітня 2019 року, тобто з пропуском десятиденного строку.

Надаючи обґрунтування щодо поновлення пропущеного строку, Київський міський військовий комісаріат вказує, що він позивається не на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця, а саме до органу державної виконавчої служби, тому до спірних правовідносин мають бути застосовані загальні положення статті 122 КАС України.

Колегія суддів не приймає такі доводи апелянта, оскільки, законодавством регламентовано спеціальний десятиденний строк оскарження до суду рішення, дій чи бездіяльності органу державної виконавчої служби, який обчислюється з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів або повинна була дізнатися про таке порушення.

При цьому, при оскарженні рішень державного виконавця у судовому порядку особою - стороною виконавчого провадження, остання має керуватися саме відповідною нормою КАС України, а не ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічний правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 826/6149/17, від 02.08.2018 у справі № 807/851/17, від 03.10.2018 у справі № 826/14749/17, від 25.10.2018 у справі № 813/3950/17.

Встановлення адміністративним процесуальним законодавством часових меж реалізації особою її права на судове оскарження обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінування учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

При цьому, підставами для визнання поважними причин пропуску строку звернення з адміністративним позовом є виключно обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи, що звернулась до суду, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасної реалізації нею свого права та підтверджені належним чином. Тобто такі обставини повинні виключати будь-яку практичну можливість особи бути обізнаною з існуванням певних фактів, щоб вона не повинна була і не могла дізнатися про порушення свої прав, свобод чи інтересів до певного моменту.

Крім того, відсутність коштів для сплати судового збору, про що наголошується в апеляційній скарзі, не є підставою для недотримання строку звернення до суду, як наслідок, не є це підставою і для поновлення такого строку.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справи «Стаббігс на інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії»).

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 28.10.1998 по справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 по справі «Круз проти Польщі» зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Більш того, у рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ наголосив на тому, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У свою чергу, в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 по справі «Смірнова проти України» визначено, що нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Водночас, реалізація особою своїх прав залежить від її власного волевиявлення.

Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та відсутності поважних причин для його поновлення.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, адже оскаржувану ухвалу суд першої інстанції постановив з дотриманням норм процесуального права, викладені у скарзі міркування та твердження позивача не спростовують правильності висновків суду.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк