Справа № 420/3327/19
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3327/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стефанова С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №97 від 23.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивачка або ОСОБА_1 ) до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (надалі по тексту - відповідач або ГУ ДМСУ в Одеській області), в якому просить суд:

- визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №97 від 23.05.2019 року, про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно до ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Адміністративний позов обґрунтовано наступним

02.07.2018 року позивачка звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту з підстав того, що на території Росії вона може переслідуватись через діяльність чоловіка, який є журналістом, громадським діячем, правозахисником та відносно нього були порушені кримінальні справи у 2011 році. В подальшому Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №134 від 17.07.2018 року, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено. За результатами розгляду адміністративної справи №1540/3703/18, Наказ ГУ ДМС України в Одеській області №134 від 17.07.2018 року визнано протиправним та скасовано, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 28.05.2019 року позивачка отримала повідомлення №5/1-140 від 23.05.2019 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №97 від 23.05.2019 року. Таким чином, позивачка, вважаючи Наказ №97 від 23.05.2019 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Процесуальні дії

Ухвалою судді від 05 червня 2019 року прийнято позову заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

19.06.2019 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на адміністративний позов (вхід. №22048/19) разом з матеріалами особової справи позивачки.

Відзив на позовну заяву обґрунтовано наступним

Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає позов ОСОБА_1 та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивачка не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вивчивши матеріали справи, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та відзив на позовну заяву, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, уродженкою м. Нижньовартовськ РФ, за національністю татарка, віросповідання - іслам сунітського толку, з 2006 року у шлюбі (чоловік ОСОБА_2 ).

02.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМСУ с заявою про надання їй статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши що на території Росії вона може переслідуватись через діяльність чоловіка, який є журналістом, громадським діячом, правозахисником. Відносно нього було порушені кримінальні справи, силовиками проводились обшуки. Проти неї також велась кримінальна справа у 2011 році (а.с.44-52).

Згідно з анкетою особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач 05.04.2014 року разом із членами своєї сім`ї вибула з м. Уфа (РФ) до м. Стамбул (Туреччина), а більш ніж через рік до м. Бурса (Туреччина). В Туреччину виїхали для проживання про причині ймовірності початку репресій з боку РФ. За притулком в Туреччині не звертались. Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивачка зазначила, що російськими силовиками 5 разів проводились обшуки, було порушено 4 кримінальні справи проти них, одна безпосередньо проти неї. Позивач вважає небезпечним повернення її та родини до РФ, бо може чекати ув`язнення, тортури, переслідування з боку російської влади.

За результатами розгляду особової справи заявниці №2018OD0087, провідним спеціалістом відділу роботи з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС М.А. Хачатрян на підставі проведеного анкетування від 05.07.2018 року (а.с.70-76) та співбесід від 10.07.2018 року (а.с.108-116), від 12.07.2018 року (а.с.121-127), від 17.07.2018 року (а.с.131-138), підготовлений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 від 17 липня 2018 року. Провідний спеціаліст вважала, що заява гр. РФ на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою, за відсутності умов, зазначених п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вважала доцільним на підставі п.6 ст.8 Закону прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.143-152).

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області №134 від 17.07.2018 року, відповідно до п.п.4,6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 року та п.п.4.3, 4.4. Правил наказу МВС №649 від 07.09.2011 року, приймаючи до уваги письмовий висновок провідного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Хачатрян М.А., стосовно матеріалів особової справи №2018OD0087, громадянки Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці РФ на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено (а.с.153).

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.07.2018 року №5/1-587, позивачка отримала 20.07.2018 року (а.с.154-157).

Не погоджуючись з наказом ГУ ДМС України в Одеській області №134 від 17 липня 2018 року «Про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулась з позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року по справі №1540/3703/18, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №134 від 17.07.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Росії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Росії ОСОБА_1 (а.с.191-193).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2019 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року скасовано в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Росії ОСОБА_1 .

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Росії ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині рішення залишено без змін (а.с.196-201).

10 квітня 2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №69 «Щодо повторного розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.203).

18 квітня 2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №75 «Про призупинення повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» у зв`язку з уникненням шукачем захисту процедурних питань, зникненням, неможливістю встановлення місця перебування (знаходження), що унеможливлює проведення додаткових процедурних заходів та підготовку висновку для прийняття рішення за процедурою повторного розгляду заяви (а.с.207).

03 травня 2019 року позивачка звернулась до Управління з заявою про поновлення розгляду її справи (а.с.211-214).

13 травня 2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №89 «Про поновлення строку повторного розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.216).

Розглянувши заяву та особову справу № 2018OD0087 заявниці громадянки Російської Федерації на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно якої П`ятим апеляційним адміністративним судом було прийнято рішення від 27.03.2019 року за судовою справою №1540/3703/18 щодо зобов`язання ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головний спеціаліст відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Валерія Бугакова, на підставі проведених співбесід від 21.05.2019 року (а.с.218-226) та від 23.05.2019 року (а.с.233-237) із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи з урахуванням актуальної ІКП, 23 травня 2019 року склала висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.239-255).

23 травня 2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №97 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.258).

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №5/1-140 від 23 травня 2019 року отримано позивачкою 28 травня 2019 року (а.с.259-261).

Не погоджуючись з наказом ГУ ДМС України в Одеській області №97 від 23 травня 2019 року «Про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України №3671-VI від 08 липня 2011 року, «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

З матеріалів особової справи позивачки №2018OD0087 вбачається, що причиною її виїзду з країни громадянської належності стало можливе кримінальне переслідування на території Російської Федерації через її участь в забороненій на території РФ партії «Хізб ут-Тахрір». Позивачка не бажає повертатися до країни громадянської належності через бажання уникнути ймовірного покарання у вигляді позбавлення волі, яке може бути призначено їй на Батьківщині.

Вищевказані підстави для надання захисту в Україні були предметом розгляду органами міграційної служби під час первинного звернення позивачки за захистом 03.07.2018 року і оцінка цим доводам була надана судом першої та апеляційної інстанцій у справі №1540/3703/18, під час оскарження позивачкою рішення ГУ ДМС в Одеській області №134 від 17.07.2018 року.

Як було встановлено судом, при повторному розгляді заяви позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було встановлено, що в квітні 2013 року розгляд кримінальної справи, яка була порушена у відношенні до заявниці, було припинено у зв`язку із сплином терміну давності. Після припинення розгляду кримінальної справи щодо заявниці вона протягом року проживала на території Російської Федерації, не зазнаючи при цьому жодних обмежень в доступі до загальних благ, комунікацій та всіх необхідних ресурсів. Заявниця мала вільний доступ до державних та комерційних установ на території країни громадянської належності. Фігурант також повідомила, що її права щодо отримання медичних послуг не обмежувалися на Батьківщині. Шукач захисту пояснила, що змогла в 2014 році безперешкодно оформити паспортний документ для виїзду за кордон на території РФ, а в подальшому здійснили легальний виїзд за межі РФ через те, що на момент даних обставин кримінальна справа стосовно неї була закрита, однак вона наразі не володіє ситуацією і посилається на репресії стосовно знайомих їй осіб. У свою чергу, вона не має жодної наявної достовірної інформації стосовно порушення будь-якої кримінальної справи щодо неї на Батьківщині ; на момент виїзду за межі країни походження стосовно фігуранта не було порушено кримінальної справи. Крім цього, особа не володіє жодною інформацією щодо її розшуку на території Російської Федерації. Також, вона не перебуває наразі в офіційному національному чи міжнародному розшуку на території РФ. Заявниця не була ув`язнена на Батьківщині, стосовно неї не було винесено обвинувального акту. Ані заявниця, ані її чоловік не і перебувають в переліку фізичних осіб, стосовно яких містяться відомості щодо причетності до екстремістської діяльності чи тероризму. За матеріалами особової справи, шукач захисту не зазнавала офіційних арештів чи затримань. Так, шукач захисту безперешкодно виїхала за межі Російської Федерації у 2014 році. Крім оформлення власного паспортного документу у 2014 році на території країни громадянської належності, фігурантом було оформлено паспортні документи неповнолітніх дітей, одному з яких було оформлено такий документ на території Туреччини в офіційному представництві Російської Федерації. Також, в 2014 році одному з дітей було оформлено свідоцтво про народження на території Туреччини в офіційному представництві країни громадянської належності. У зв`язку з даними процедурами у заявниці не виникало жодних проблем. Зазначене підтверджується висновком міграційного органу від 23.05.2019 року (а.с.239-255) та протоколом співбесіди від 21.05.2019 року (а.с.218-226).

Судом також було встановлено, що під час повторного розгляду заяви позивачки було з`ясовано, що у заявниці знаходиться національний паспорт, який вона не бажає долучати до матеріалів особової справи. При цьому, особа посилається на те, що такої необхідності не виникало при подачі заяви до управління. Зазначене зафіксоване в протоколі співбесіди від 21.05.2019 року (а.с.218-226) та в додатковому протоколі співбесіди від 23.05.2019 року (а.с.233-237).

Судом було встановлено, що переслідування за релігійними мотивами стосовно позивачки проявлялося у порушенні кримінальної справи проти неї. Проте, зі слів позивачки можна підтвердити, що звинувачення полягали у факті членства особи у забороненій партії на території країни громадянської належності відповідно до національного законодавства, що підтверджується додатковим протоколом співбесіди (а.с.233-237). Таким чином, зазначене спростовує переслідування як представника мусульманства. Тобто заборона діяльності партії «Хізб ут-Тахрір» на території Російської Федерації не є забороною ісламу або переслідуванням послідовників зазначеної течії.

Позивачка також зазначає, що вона може зазнати переслідування на території Російської Федерації за політичними переконаннями, проте в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що вона займалась громадською або політичною діяльністю. Також, позивачка не має окремих стійких політичних поглядів чи переконань, що підтверджується протоколом співбесіди від 21.05.2019 року (а.с.218-226).

Матеріалами особової справи встановлено, що позивачка на території громадянської належності не зазначала переслідувань за ознаками раси, громадянства, віросповідання або належності до певної соціальної групи. Також, ОСОБА_1 ніколи не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з її расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ані під час перебування на Бітьківщині, ані перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, а також враховуючи висновки суду першої та апеляційної інстанцій по справі №1540/3703/18, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №97 від 23.05.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 44, 139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №97 від 23.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили, згідно ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. При цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Суддя С.О. Cтефанов

.