Справа № 821/3450/15-а
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2019 року

Київ

справа №821/3450/15-а

адміністративне провадження №К/9901/7535/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Стеценка С. Г.,

суддів: Рибачука А. І., Тацій Л. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 (головуючий суддя Стас Л. В., судді: Турецька І. О., Косцова І. П.),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича (далі - Уповноважена особа, Банк), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Уповноваженої особи про визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) "Зростаючий" у євро від 24.02.2015 №008-21503-240215, укладеного між Банком та ОСОБА_1 (далі - договір банківського вкладу (депозиту), вклад); зобов`язати уповноважену особу подати до Фонду інформацію стосовно ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в Публічному акціонерному товаристві "Дельта банк" за рахунок Фонду.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви позивач зазначав, що у відповідача не було заснованих на законі достатніх правових підстав для віднесення договору банківського вкладу (депозиту), укладеного між Банком та ОСОБА_1 , до нікчемного правочину, а тому остатній має право на виплату йому гарантованої суми відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду відповідно до Закону України від 23.02.2012 №4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон №4452-VI в редакції, чинній станоом на час виникнення спірних правовідносин).

Також, позивач аргументував свій позов тим, що рішення відповідача про визнання в односторонньому порядку договору банківського вкладу нікчемним не ґрунтується на вимогах законодавства, порушує його права, оскільки фактично позбавило права на отримання коштів від Фонду. Звертав увагу ОСОБА_1 і на те, що він, як вкладник, не мав жодних переваг по відношенню до інших вкладників чи кредиторів Банку, не укладав з ним будь яких договорів про здійснення платежу чи передачі майна, а тому посилання відповідача на пункт 7 частини третьої статті 38 Закону №4452-VI, на підставі якої договір банківського вкладу визнано нікчемним, є безпідставним. Окрім цього, позивач посилається на відсутність у відповідача повноважень щодо визнання правочину нікчемним, оскільки це є компетенцією суду із застосуванням положень статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому для визнання договору нікчемним внаслідок порушення публічного порядку повинна враховуватись вина сторін правочину, що може бути підтверджено вироком суду й необхідним у такому випадку є наявність умислу сторін або сторони договору на неправомірне отримання грошових коштів з державного бюджету, однак позивач у межах даного спору вимагає повернення внесених до Банку грошових коштів.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 21.01.2016 відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що метою укладання договору між Банком та позивачем було отримання коштів іншою особою - ОСОБА_2 не від Банку й не за рахунок Банку, який через фінансові проблеми вже не міг виконувати свої зобов`язання перед вкладниками, а від Фонду в сумі, яка перевищує 200000 гривень, в тому числі і за рахунок держави, оскільки кошти Державного бюджету України є одним з джерел формування коштів Фонду. Суд, також, зазначав, що нікчемність договору банківського вкладу пов`язана з порушенням публічного порядку й такий договір не підлягає визнанню недійсним саме судом, при цьому, положення Закону №4452-VI або інші нормативні акти не зобов`язують Уповноважену особу Фонду звертатися до суду з позовом про визнання недійсними договорів та вчинених на їх виконання банківських операцій з переказу коштів, а надають право визнавати такі договори нікчемними в позасудовому порядку. Виходячи з наведеного суд вказував на те, що, у даному випадку, у відповідача були не тільки повноваження щодо віднесення договору до нікчемних, але й обґрунтовані підстави для цього, оскільки договір банківського вкладу був укладений та операція із перерахування грошових коштів на виконання даного договору була здійснена в період дії Постанови Національного банку України (далі - НБУ) від 30.10.2014 №692/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії проблемних" (далі - постанова НБУ №692/БТ), відповідно до якої НБУ запроваджено обмеження в його діяльності, зокрема, Банку було заборонено проведення будь-яких операцій, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом, крім договорів, укладених до набрання чинності постановою, умовами яких передбачено поповнення вкладів фізичних осіб за рахунок відсотків. Крім того, про наявність даного обмеження було повідомлено керівникам структурних підрозділів АТ "Дельта Банк", а укладання між Банком та позивачем 24.02.2015 договору банківського вкладу свідчить про надання останньому переваги перед іншими кредиторами, оскільки за умовами цього правочину здійснювалося зарахування коштів на вкладний рахунок від ОСОБА_2 , який є кредитором банку, та який не міг розраховувати на відшкодування коштів за депозитним вкладом повністю за рахунок Фонду з огляду на перевищення залишків на рахунку граничної суми гарантованого відшкодування. Суд наголошував й на тому, що така перевага полягала у можливості отримати відшкодування коштів за рахунок Фонду через інших осіб шляхом дроблення вкладу на суми в межах гарантійного розміру 200000 гривень, водночас, видача, виплата або перерахування реальних коштів в іноземній валюті в дійсності не проводилася, оскільки в процесі подрібнення депозиту ОСОБА_2 ні він, ні позивач не вносили до банку реальні кошти, а під час розгляду справи до суду не надано жодного касового документа. В той же час відбувалось виключно коригування структури банківського балансу через зміну обліку грошових зобов`язань, що, в свою чергу, призвело до незаконних фінансових операцій стосовно зарахування депозитних коштів одного вкладника на депозитні рахунки іншої особи, штучного створення правових підстав для виникнення у Фонду обов`язку здійснити виплату суми гарантованого відшкодування іншій особі по таким операціям, зменшення ліквідаційної маси банку та збільшення обсягу відповідальності Фонду перед вкладниками.

На підставі викладеного Херсонський окружний адміністративний суд прийшов до висновку, що вказані дії були спрямовані на порушення публічного порядку та черговості виплат коштів вкладникам та кредиторам неплатоспроможного банку, а умова договору банківського вкладу, яка передбачає безготівкове зарахування на вкладний (депозитний) рахунок грошових сум для вкладника з депозитного рахунку третьої особи, суперечить чинному в період спірних правовідносин законодавству, Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою НБУ від 12.11.2003 №492, та Правилам банківського обслуговування фізичних осіб у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", затверджених рішенням ради директорів АТ "Дельта Банк" протоколом від 20.03.2013 №14. (далі - Інструкція №492 та Правила банківського обслуговування відповідно).

Підсумовуючи вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки вважав, що Уповноваженою особою Фонду доведена законність своїх дій щодо призначення перевірки правочину, видачі наказу про застосування наслідків його нікчемності, здійснення повідомлення позивача про нікчемність договору банківського вкладу, тобто вчинено дії на підставі та в межах, встановлених Законом №4452-VI повноважень.

Прийняту Херсонським окружним адміністративним судом постанову позивач оскаржив до суду апеляційної інстанції.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 рішення суду першої інстанції скасоване і задоволено позов частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Уповноваженої особи Фонду від 16.09.2015 №813 в частині визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) позивача. Зобов`язано Уповноважену особу подати до Фонду додаткову інформацію стосовно ОСОБА_1 , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в Публічному акціонерному товаристві "Дельта банк" за рахунок Фонду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, апеляційний суд виходив з того, що під час розгляду справи не було встановлено доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання нікчемним договору банківського вкладу у досліджуваному випадку, а також не надано доказів того, що зазначений правочин порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

Не погоджуючись із таким рішенням суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та залишити в силі постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 21.01.2016.

В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на відсутність у апеляційного суду підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, яке, на думку скаржника, ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального і дотриманням норм процесуального права. Зокрема, відповідач аргументує таку незгоду з позицією апеляційного суду тим, що в силу приписів статей 37, 38 Закону №4452-VI уповноважена особа Фонду наділена правом перевірки правочинів з метою виявлення серед них нікчемних й обов`язок такої перевірки упродовж року до дня запровадження тимчасової адміністрації виплаває з положень законодавства, зумовлює подальше застосування наслідків нікчемності правочинів. Таким чином, на думку уповноваженої особи, позивач не набув статусу вкладника неплатоспроможного банку за нікчемним правочином (договором банківського вкладу (депозиту). Крім того, Уповноважена особа наводить мотиви стосовно того, що операції із перерахування грошових коштів з поточних рахунків одних фізичних осіб на вкладні (депозитні) рахунки інших фізичних осіб були здійснені в період дії постанови НБУ №692/БТ, якою було заборонено проведення будь-яких операцій, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом. Згідно доводів відповідача, укладаючи угоди під час дії заборони НБУ та дії наказу Банку від 03.11.2014 №2650, яким було запроваджено ряд обмежень, Банк в особі відділення, діяв всупереч вимог чинного законодавства України, оскільки зазначені постанова НБУ та наказ Банку були обов`язковими для виконання. Звертає увагу відповідач і на те, що укладання додаткових угод є порушенням пункту 5.11 Правил банківського обслуговування.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.04.2016 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпунктів 4, 7 пункту 1 Розділу VІІ "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У запереченнях на касаційну скаргу позивач, посилаючись на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить касаційну скаргу уповноваженої особи залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 24.02.2015 між ОСОБА_1 та Банком укладений договір банківського вкладу (депозиту) у євро, відповідно до якого банк відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 , та приймає від вкладника внесені ним в порядку, передбаченому цим договором, грошові кошти в сумі 5800 євро строком до 10.03.2015 з нарахуванням 4,5% річних.

Додатковою угодою від 24.02.2015 №1 до вказаного договору (далі - додаткова угода) його пункт 1.8 викладено в такій редакції: "Зарахування вкладу на рахунок здійснюється з власного поточного або вкладного (депозитного) рахунку вкладника, відкритого в банку, або шляхом перерахування з поточного рахунку іншої фізичної особи - резидента, або готівкою через касу банку в день укладання сторонами цього договору. Виключно для цілей цього договору сторони домовились, що умови пункту 5.11 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ "Дельта Банк" до відносин, що виникають на підставі до цього договору, не застосовуються".

В підтвердження факту зарахування коштів позивач надав суду платіжне доручення в іноземній валюті для фізичної особи, яка не здійснює підприємницької діяльності, від 24.02.2015 №46378000 про перерахування на депозитний рахунок позивача 5800 євро від іншого платника - ОСОБА_2 в безготівковій формі.

02.03.2015 на підставі постанови Правління НБУ №150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта банк" до категорії неплатоспроможних" (далі - постанова Правління НБУ №150) виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві "Дельта банк" (далі - рішення Фонду №51), згідно з яким з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПAT "Дельта банк" Кадирова Владислава Володимировича .

Уповноваженою особою Фонду на виконання обов`язків, передбачених статтею 38 Закону №4452-VI, створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених АТ "Дельта банк" протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, про що винесено наказ від 29.05.15 №408.

Під час перевірки робочою комісією встановлено, що ряд договорів банківського вкладу (депозиту), що були укладені між ПАТ "Дельта банк" та фізичними особами - клієнтами банку після 16.01.2015 включно, мають ознаки нікчемності.

З урахуванням висновків комісії наказом від 16.09.15 №813 уповноваженою особою Фонду застосовано наслідки нікчемності договорів банківського вкладу (депозиту), що є нікчемними з підстав, визначених пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону №4452-VI. Згідно витягу з Додатку №1 до наказу №813 договір банківського вкладу віднесено до нікчемних.

Постановою Правління НБУ від 02.10.2015 №664 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ "Дельта банк".

Виконавчою дирекцією Фонду 02.10.2015 прийнято рішення про початок процедури ліквідації ПАТ "Дельта банк" з 05.10.2015, уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Дельта банк" призначено Кадирова В. В. строком на 2 роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно, якому делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "Дельта банк", визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону №4452-VI.

З 08.10.2015 Фонд розпочав виплату коштів вкладникам ПАТ "Дельта банк", однак при звернені позивача до банку-агента Фонду за отриманням відшкодування коштів у розмірі вкладу, йому була надана інформація про відсутність у списках на виплату.

Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом №4452-VI.

Частиною першою статті 3 Закону №4452-VI визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону №4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень.

За приписами частини четвертої статті 26 Закону Фонд не відшкодовує кошти: 1) передані банку в довірче управління; 2) за вкладом у розмірі менше 10 гривень; 3) за вкладом, підтвердженим ощадним (депозитним) сертифікатом на пред`явника; 4) розміщені на вклад у банку особою, яка була членом спостережної (наглядової) ради, правління (ради директорів), ревізійної комісії банку, якщо з дня її звільнення з посади до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних не минув один рік; 5) розміщені на вклад у банку особою, яка надавала банку професійні послуги як аудитор, юридичний радник, суб`єкт оціночної діяльності, якщо ці послуги мали безпосередній вплив на виникнення ознак неплатоспроможності банку і якщо з дня припинення надання послуг до дня прийняття Національним банком України рішення про віднесення такого банку до категорії неплатоспроможних не минув один рік; 6) розміщені на вклад власником істотної участі банку; 7) розміщені на вклад особою, яка на індивідуальній основі отримує від банку проценти за вкладом на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайні, або має інші фінансові привілеї від банку; 8) за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобов`язання перед цим банком, у повному обсязі вкладу до дня виконання зобов`язань; 9) за вкладами у філіях іноземних банків; 10) за вкладами у банківських металах.

Згідно з положеннями статті 27 Закону №4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур`єр" або "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних, вкладникам банку гарантується відшкодування коштів (в межах граничної суми) у розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

При цьому, Уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з урахуванням обставини, передбаченої частиною другою статті 26 Закону № 4452-VI.

Процедура визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, включає такі послідовні етапи: 1) складення уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; 2) передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду; 3) складення Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального реєстру; 4) затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального реєстру.

Відповідно до частини другої статті 38 Закону №4452-VI протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України (частина третя статті 38 Закону №4452-VI).

В свою чергу, частиною четвертою статті 38 Закону №4452-VI передбачено, що уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У відповідності до приписів частини п`ятої статті 38 цього ж Закону в разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Аналіз зазначених норм чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства свідчить, що уповноважена особа має, як обов`язок у визначені строки, скласти перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, так і обов`язок, протягом дії тимчасової адміністрації, забезпечити перевірку правочинів на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними. При цьому, повідомлення стороні, про визнання договору нікчемним, може бути направлено уповноваженою особою Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації.

У даному випадку сума банківського вкладу в розмірі 5800 євро була розміщена позивачем відповідно до договору банківського вкладу і станом на дату прийняття постанови Правління НБУ №150 перебувала на депозитному рахунку позивача.

При цьому, кошти на депозитний рахунок позивача були зараховані шляхом перерахунку з рахунку іншої особи відповідно до умов додаткової угоди до договору банківського вкладу.

Проте, уповноваженою особою позивача не було включено до переліку вкладників банку, які мають право на відшкодування суми вкладу за рахунок коштів Фонду з підстав визнання нікчемними укладеного між ОСОБА_1 та Банком договору банківського вкладу (депозиту) відповідно до пункту 7 частини третьої статті 38 Закону №4452-VI, оскільки кошти на банківський вкладний (депозитний) рахунок позивача надійшли з банківського рахунку іншої особи.

В той же час, згідно з положеннями частини першої статті 1062 ЦК України на рахунок за банківським вкладом зараховуються грошові кошти, які надійшли до банку на ім`я вкладника від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. При цьому вважається, що вкладник погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про рахунок за вкладом.

Отже, зарахування коштів з рахунку однієї особи на банківський рахунок іншої не суперечить законодавству України, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У спірних правовідносинах договорами банківського вкладу, з урахуванням додаткових угод, передбачено можливість зарахування вкладу на рахунок, зокрема, шляхом перерахування з відкритого в банку поточного рахунку іншої фізичної особи - резидента.

Таким чином, зарахування вкладу на рахунок шляхом перерахування коштів з відкритого в банку поточного рахунку іншої фізичної особи не становило порушення законодавства.

Відповідач не довів, що у момент укладення договору банківського вкладу (депозиту), додаткової угоди та здійснення транзакції ПАТ "Дельта Банк" щодо зарахування суми коштів на депозитний рахунок, позивач отримав перевагу стосовно інших вкладників банку та не обґрунтував, у чому така перевага полягала.

Крім того, оскільки вклад розміщено на рахунку АТ "Дельта Банк" до запровадження тимчасової адміністрації, позивач підпадає під дію гарантій відшкодування коштів за вкладом на підставі статті 26 Закону №4452-VI. При цьому, відповідач не навів правових підстав для не включення позивача до переліку вкладників АТ "Дельта Банк", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, відповідно до приписів зазначеного Закону.

Тобто, позивач є особою, яка набула право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Посилання відповідача на те, що договір банківського вкладу (депозиту) між позивачем та Банком укладено в період дії постанови НБУ №692/БТ, відповідно до якої Банку було заборонено укладання будь-яких договорів банківського вкладу, судом правильно не прийнято до уваги, оскільки доказів винних дій саме позивача щодо укладення таких договорів та його обізнаності про існування відповідної постанови, як і відомостей про наявність судових рішень відносно посадових осіб Банку, якими б встановлювався факт їх винних дій по укладенню договорів, відповідачем суду не надано.

Також, суд апеляційної інстанції в межах даної справи правильно не взяв до уваги посилання відповідача на порушення при перерахуванні коштів на рахунок позивача положень Правил банківського обслуговування, як на одну із підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки норми пункту 5.11 цих Правил (у редакції, чинній на час укладення договорів банківського вкладу) забороняють зарахування на вкладний (депозитний) рахунок грошових сум для вкладника від третіх осіб, крім випадків, передбачених нормами діючого законодавства або Продуктами банку. За таких обставин, укладення між позивачем та банком додаткових угод до договорів банківського вкладу про застосування пункту 1.8 до вказаних Договорів в іншій редакції не суперечить приписам чинного законодавства та Правилам банківського обслуговування в банку.

При цьому колегія суддів зазначає, що приписи пункту 2.7 Правил банківського обслуговування визначають, що у разі виникнення розбіжностей між положеннями цих Правил та умовами Договору, положення цих Правил мають пріоритетну силу та застосовуються Сторонами до взаємовідносин, які виникають/діють відповідно до Договору, якщо в конкретному Договорі за продуктом банку сторони прямо не передбачили протилежне. Враховуючи викладене, пріоритетну силу мають саме положення додаткових угод, а не пункту 5.11 Правил.

Суд касаційної інстанції зауважує, що можливість перерахування коштів на депозитний рахунок з поточного рахунку іншої фізичної особи також передбачена і приписами абзацу другого пункту 10.12 Інструкції №492.

Посилання ж відповідача на те, що переваги від укладення договорів банківського вкладу полягають в можливості отримання платником - ініціатором перерахунку коштів, як кредитором, за рахунок позивача суми відшкодування більшої, ніж передбачено законом, а також отримання її позачергово та раніше за інших кредиторів банку, судом касаційної інстанції сприймаються критично, оскільки фактично такі доводи є припущеннями Уповноваженої особи, в той же час, жодних доказів на підтвердження зобов`язання позивача повернути кошти ініціатору відповідного перерахунку після отримання гарантованої суми відшкодування за рахунок Фонду, надано не було.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності підстав для зобов`язання Уповноваженої особи подати до Фонду додаткову інформацію про ОСОБА_1 , як вкладника, якому необхідно здійснити виплату відшкодування на підставі договору банківського вкладу (депозиту) у євро за рахунок Фонду (в межах гарантованої суми відшкодування - 200000 гривень).

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання неправомірним рішення Уповноваженої особи щодо визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту), з огляду на таке.

Згідно із частинами першою, другою та десятою статті 38 Закону №4452-VI Фонд (уповноважена особа Фонду) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 Закону №4452-VI, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу Уповноваженої особи. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини третьої статті 38 Закону №4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів Банку і видано згадане рішення. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення Уповноваженої особи не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, яке прийнято уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №910/12294/16 від 11.04.2018, №910/24198/16 від 16.05.2018 та №819/353/16 від 04.07.2018.

Оскільки рішення про нікчемність правочинів є внутрішнім документом банку, який прийнято особою, що здійснює повноваження органу управління банку, він не створює жодних обов`язків для третіх осіб (у тому числі й контрагентів банку), тому не можуть порушуватися будь-які права таких осіб унаслідок його прийняття. Права позивача в цій справі не можуть бути порушені внаслідок ухвалення внутрішнього документа банку, сфера застосування якого обмежується внутрішніми відносинами відповідного банку як юридичної особи.

За наведеного, встановлена правова природа згаданого рішення унеможливлює здійснення судового розгляду щодо його оскарження, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення Уповноваженої особи не можуть бути розглянуті у судовому порядку (в тому числі в господарських судах).

Відтак, у частині позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи про визнання нікчемним договору банківського вкладу провадження у справі підлягає закриттю.

За правилами пункту 5 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича від 16.09.2015 №813 в частині визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) "Зростаючий" у євро від 24.02.2015 №008-21503-240215 - підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині позовних вимог, а в решті - залишенню без змін.

Керуючись статтями 344, 349, 350, 354, 355, 356 КАС України, Суд, -

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Дельта банк" Кадирова Владислава Володимировича задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича від 16.09.2015 №813 в частині визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) "Зростаючий" у євро від 24.02.2015 №008-21503-240215 - скасувати, а провадження у справі в цій частині позовних вимог закрити.

В решті постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.03.2016 - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

С. Г. Стеценко

А. І. Рибачук

Л. В. Тацій,

Судді Верховного Суду