Справа № 640/21222/18
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2019-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

05 липня 2019 року № 640/21222/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просив: визнати протиправними та скасувати накази командира військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2018 № 135т «По особовому складу» у частині звільнення позивача з військової служби у запас з 20.06.2018р. на підставі п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; наказ від 09.07.2018 № 151 ДСК «По особовому складу» щодо звільнення позивача з військової служби у запас з 02.09.2018 на підставі п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; поновити позивача на військовій службі у списках особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 з 02.09.2018; зобов`язати відповідача виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50 000,00 гривень.

Ухвалою суду від 28.02.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є офіцером запасу Збройних Сил України.

29 серпня 2012 року наказом Міністра оборони України № 073Р позивача призначено старшим офіцером сектору департаменту військової частини НОМЕР_1 .

21 червня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено контракт про проходження військової служби строком на чотири роки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2018 № 135т По особовому складу чинність контракту було припинено з 20.06.2018, а позивача звільнено у запас на підставі п. а ч. 6 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у зв`язку із закінченням строку контракту.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.07.2018 № 151 ДСК По особовому складу встановлено вважати позивача таким, що 09.07.2018 здав справи та посаду і вибув у щорічну основну відпустку до 02.09.2018; по закінченню щорічної відпустки з 02.09.2018 виключити позивача зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Святошинського районного у м. Києві військового комісаріату.

Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки, всупереч п. 4 контракту відповідач не повідомив його за три місяці до спливу строку дії контракту про своє небажання укладати з позивачем новий контракт. Позивач рапорту про звільнення не подавав, безпосередній командир позивача бесіду з ним, всупереч вимогам Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, не проводив, натомість, конклюдентні дії відповідача, на думку позивача, свідчили про намір продовжити строк дії контракту. Отже вважає, що його необхідно поновити на військовій службі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач також стверджує, що протиправне звільнення завдало йому моральних страждань: тривалий час після звільнення він відчував сильний головний біль, безсоння, стрес, загальне погіршення самопочуття, що потребувало додаткових моральних та матеріальних витрат, які, на думку позивача, мають бути йому відшкодовані відповідачем як моральна шкода у розмірі 50 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.12.2018 позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її поданням із пропуском строку звернення до суду та без відповідної заяви про поновлення пропущеного строку, надано позивачу час для усунення зазначених недоліків.

Позивачем у встановлений судом строк усунуто недоліки позовної заяви шляхом подання відповідного клопотання, у якому позивач зазначив, що копії оскаржуваних наказів отримав лише 5 грудня 2018 року, просив суд поновити строк для звернення з адміністративним позовом.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

18.03.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому він просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних причин, оскільки зі змістом оскаржуваних наказів позивач був обізнаний ще 09.07.2018р.

Відповідач зазначає, що оскільки позивач за три місяці до спливу строку контракту не повідомив відповідача про свій намір укласти новий контракт, як того вимагає п. 4 контракту та абз. 3 п. 2.12 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, строк дії контракту з позивачем закінчився 20.06.2018р., як передбачено самим контрактом та вимагає пункт а) ч.6 (з урахуванням ч. 8) ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.

Оскільки звільнення позивача відбулося у зв`язку із закінченням строку дії контракту, рапорт на звільнення не подається. Відповідач заперечував твердження позивача щодо непроведення з ним бесіди, на підтвердження чого надав суду аркуш бесіди, підписаний позивачем.

Позивач своїм правом на надання відповіді на відзив не скористався, тому розгляд справи здійснюється на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи.

18 та 19 березня 2019 року відповідачем подані клопотання про розгляд справи в загальному позовному провадженні у судовому засіданні та клопотання про виклик свідка ОСОБА_2 .

Ухвалою від 25.03.2019р. відмовлено у задоволенні клопотань, оскільки, з огляду на матеріали справи, предмет та підстави позову, склад учасників справи, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи в порядку загального позовного провадження та виклику свідка.

Так, згідно з п. 5 ст. 12 КАС умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного провадження розглядаються справи незначної складності та інші справи, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Пунктом 1 частини 6 статті 12 КАС України справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби віднесені до справ незначної складності. Причому, відповідно до ч. 7 ст. 260 КАС, до цієї категорії справ не застосовуються положення частин другої-шостої ст. 260 КАС, зокрема, щодо можливості відповідача заперечувати проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, суд зазначив, що відповідач не позбавлений права надати суду письмові пояснення щодо обставин, які відомі свідку.

05.04.2019р. відповідачем надано письмові пояснення, в яких він повідомив, що свідок ОСОБА_2 був присутній під час проведення 06.06.2018 бесіди з позивачем стосовно його звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Свідок ОСОБА_2 підтверджує факт проведення бесіди заступником командира військової частини НОМЕР_1 з позивачем, а також зазначає, що позивач під час бесіди заперечень щодо підстав звільнення не висловлював, претензій не мав.

Дослідивши подані документи і матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , згідно з тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного від 02.10.2018, є офіцером запасу Збройних Сил України та, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 17.08.2017, з 01.04.2017 по 08.08.2017 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в районі її проведення у м. Маріуполі Донецької області.

29.08.2012 року наказом Міністра оборони України № 073Р По особовому складу ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням ад`юнктури Воєнно-дипломатичної академії у званні підполковника призначено старшим офіцером сектору департаменту військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон) військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

21.06.2014 між позивачем, як старшим офіцером 1 сектору 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 та військовою частиною НОМЕР_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт). Відповідно до п.3 контракту він є строковим та укладеним за погодженням сторін на чотири роки.

Частиною 2 ст. 19 Закону передбачено право військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту укласти новий контракт на проходження військової служби.

Згідно з п. 4 контракту сторони зобов`язалися не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

З досліджених документів суд встановив, що жодна із сторін контракту у передбачений п. 4 строк не повідомила іншу сторону про свої наміри щодо укладення або неукладення контракту на новий строк. Самим контрактом не передбачене автоматичне продовження строку його дії.

Суд звертає увагу, що, оскільки у контракті встановлено строк його дії (4 роки) і не передбачене автоматичне його продовження (поновлення), пункт 4 необхідно розуміти як такий, що встановлює для сторони, яка бажає продовжити його дію, обов`язок повідомити іншу сторону про свій намір, у свою чергу, за відсутності такого повідомлення у встановлений контрактом строк, інша сторона позбавлена права одноосібно приймати рішення щодо поновлення контракту. У такому випадку відсутність заперечень іншої сторони стосовно укладення контракту на новий строк не породжує його автоматичне поновлення.

Тлумачення п. 4 контракту у системному зв`язку з іншими його положеннями дає підстави для висновку, що у випадку неотримання стороною, яка не бажає укладати контракт на новий строк, за три місяці до закінчення його дії від іншої сторони пропозиції щодо його поновлення, така сторона не зобов`язана ініціювати розгляд питання стосовно припинення контракту, оскільки воно повністю врегульовано контрактом, а саме, його пунктом 3.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 по особовому складу № 135т (п.13) від 15.06.2018 позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини шостої статті 26, з урахуванням частини восьмої цієї ж статті, Закону України Про військовий обов`язок і військову службу. Чинність контракту припиняється 20.06.2018.

Відповідно до аркуша бесіди, власноручно підписаного позивачем 13.06.2018, з ним проведено бесіду заступником командира військової частини НОМЕР_1 генерал-майором ОСОБА_3 у присутності начальника 4 управління 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 . Бесіду проведено у зв`язку із звільненням з військової служби у запас за закінченням строку контракту. Позивач із терміном звільнення погодився, претензій не висловлював.

Відповідачем до суду надано витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 135 ДСК від 15.06.2018, згідно з яким позивач 15 червня 2018 року на підставі направлення Лікувально-діагностичного центру Міністерства оборони України № 147 вибув на лікування.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 146 ДСК від 03.07.2018 позивач 03.07.2018 прибув з Ірпінського військового госпіталю Міністерства оборони України після лікування та був звільнений від виконання службових обов`язків до 08.07.2018 через хворобу, у зв`язку із чим строк контракту продовжено до закінчення звільнення від виконання службових обов`язків.

09.07.2018 позивачем на ім`я начальника 4 відділу 4 управління 3 департаменту військової частини НОМЕР_1 направлено рапорт, у якому позивач доповів, що 09.07.2018 він здав справи та посаду офіцера. У рапорті позивач клопотав про надання йому щорічної основної відпустки за 2017 рік тривалістю 32 календарних дні та щорічної основної відпустки за 2018 рік тривалістю 23 календарних дні. Позивач також просив виплатити йому належні при звільненні грошові кошти, у тому числі: компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки, грошову допомогу при звільненні з військової служби тощо, та здійснити з ним повний розрахунок по речовому та грошовому забезпеченню.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.07.2018 № 151 ДСК По особовому складу встановлено вважати позивача таким, що 09.07.2018 здав справи та посаду і вибув у щорічну основну відпустку до 02.09.2018; вирішено по закінченню щорічної відпустки з 02.09.2018 виключити позивача зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Святошинського районного у м. Києві військового комісаріату. Зазначеним наказом строк контракту продовжено до закінчення відпустки та встановлено виплатити позивачу грошову допомогу при звільненні, премію в розмірі 24% посадового окладу, а також компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Згідно з довідкою про грошове забезпечення підполковника ОСОБА_1 від 13.03.2019 № 222/4/168/239/63, наданою відповідачем, позивачу при звільненні виплачено грошову допомогу при звільненні з військової служби у сумі 221059,80 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4534,56 грн.

У грудні 2018 року позивач, вважаючи звільнення незаконним, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із зазначеним позовом.

Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини, пов`язані із проходженням та звільненням з публічної служби.

Як встановлено судом, строк дії контракту, укладеного між позивачем та відповідачем, закінчився 20.06.2018. Позивача звільнено з військової служби за п. а) ч. 6 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з урахуванням вимог ч. 8 ст. 26 Закону, згідно з якими контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту. Під час дії особливого періоду з моменту оголошення мобілізації до моменту введення воєнного стану або прийняття рішення про демобілізацію з військової служби звільняються військовослужбовці, які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу. Доказів, що позивач висловив бажання продовжити військову службу, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з п. 35 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (у відповідній редакції) (далі - Положення), закінчення строку контракту є підставою для його припинення за рішенням командування військової частини або військовослужбовця.

Абзацом 3 п. 2.12 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі - Інструкція), передбачено, що не пізніше як за три місяці до закінчення строку дії чинного контракту командування військової частини повинно попередити військовослужбовця про намір не укладати з ним новий контракт про проходження військової служби. У разі невиконання цієї вимоги командування військової частини не може відмовити військовослужбовцю в укладенні нового контракту про проходження військової служби.

Як встановлено судом позивач не звертався до відповідача з повідомленням про бажання укласти новий контракт про проходження військової служби, а відповідач не відмовляв йому у цьому.

Разом з тим, згідно з наведеним абз. 3 п. 2.12 Інструкції, військовослужбовець не пізніше як за три місяці до закінчення строку дії чинного контракту повинен повідомити командування військової частини про свій намір укласти новий контракт. Якщо у цей строк військовослужбовець без поважних причин не повідомив командування військової частини про намір укладати новий контракт про проходження військової служби, то він підлягає звільненню з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту без подання рапорту. У цьому разі посадовою особою, визначеною в пункті 12.7 розділу ХІІ цієї Інструкції, з військовослужбовцем проводиться бесіда, про що оформлюється Аркуш бесіди.

Оскільки позивач не повідомив відповідача про бажання укласти новий контракт ні за три місяці до його припинення, ні пізніше, - позивач підлягав звільненню з військової служби.

Наведені норми Інструкції спростовують твердження позивача, що необхідною умовою його звільнення було подання рапорту. Натомість, як того вимагає Інструкція, з позивачем було проведено бесіду, про що свідчить Аркуш бесіди, який міститься в матеріалах справи.

Щодо направлення позивача відповідачем до Національного військово-медичного клінічного центру ГВКГ МО України для обстеження, то суд не погоджується з твердженням позивача, що таке направлення необхідно розцінювати, як конклюдентні дії відповідача, які свідчать про бажання укласти новий контракт. Так, при направленні позивача на обстеження відповідачем була складена службова характеристика, у якій підставою для направлення на лікарське обстеження зазначено у зв`язку із закінченням контракту. Крім того, Законом і контрактом не передбачено укладення контракту на новий строк шляхом вчинення конклюдентних дій.

Відповідно до п. 225 Положення звільнення військовослужбовців з військової служби у мирний час на підставах, передбачених частинами шостою статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами, крім звільнення осіб офіцерського складу через службову невідповідність, здійснюється першим заступником Міністра оборони України, командиром військової частини НОМЕР_1 .

Отже, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2018 № 135т По особовому складу в частині звільнення позивача з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту 20.06.2018 прийнятий відповідачем на підставі закону та у межах повноважень.

Позивач стверджує, що всупереч п. 241 Положення командиром (начальником) військової частини йому не було оголошено наказ про звільнення. З приводу чого суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження оголошення наказу про звільнення позивачеві. Разом з тим, враховуючи, що позивач був обізнаний із змістом наказу, про що свідчить його рапорт від 09.07.2018 з клопотанням про проведення повного грошового та речового розрахунку при звільненні, суд приходить до висновку, що зазначене порушення не впливає на законність наказу про звільнення.

Відповідно до п. 33-1 Положення дія контракту про проходження військової служби з військовослужбовцями під час звільнення з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту продовжується:

до закінчення щорічної основної відпустки, час якої повністю або частково перевищує строк контракту;

на час перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, а також на час увільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку із захворюванням.

Дія контракту з військовослужбовцями під час звільнення продовжується наказом командира військової частини по стройовій частині.

З огляду на те, що позивач з 15.06.2018 до 03.07.2018 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 135 ДСК від 15.06.2018; з 03.07.2018 до 08.07.2018 був звільнений від виконання службових обов`язків через хворобу, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 146 ДСК від 03.07.2018; а з 09.07.2018 до 02.09.2018 перебував у щорічній основній відпустці, що підтверджується рапортом позивача та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 09.07.2018 № 151 ДСК По особовому складу, відповідач правомірно продовжив строк дії контракту до 02.09.2018.

Отже, наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 09.07.2018 № 151 ДСК По особовому складу прийнятий відповідачем на підставі закону та у межах повноважень.

Позивач зазначає, що відповідач не мав права виключати його із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , оскільки, йому не була виплачена грошова допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Відповідно до п. 242 Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Порядок виплати матеріальної допомоги військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань регулюється розділом ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260. Відповідно до якого, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Зазначена виплата є одноразовою. При цьому, згідно з абз.2 п.7 розділу ХХIV зазначеного Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у військовій частині НОМЕР_1 та підпорядкованих їй військових частинах установлюється командиром цієї частини виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі військової частини НОМЕР_1 .

Отже, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не є безумовною.

Відповідно до ч.1 ст. 51 Бюджетного кодексу України (у редакції, що була чинною на момент звільнення позивача) керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно з п. 2.5 витягу з Інструкції про упорядкування витрачання бюджетних коштів на виплату грошового забезпечення та заробітної плати у військовій частині НОМЕР_1 та підпорядкованих військових частинах у 2018 році, затвердженої наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 18.01.2018 № 7 ДСК, наданим відповідачем, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачується після прийняття командиром військової частини НОМЕР_1 окремого рішення відповідно до вимог статті 51 Бюджетного кодексу України.

На момент звільнення позивача командиром військової частини НОМЕР_1 з урахуванням фонду заробітної плати, передбаченого в кошторисі, не було прийнято відповідне рішення щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , а тому підстав для її виплати позивачу відповідач не мав.

Щодо пропущення позивачем строку для звернення до адміністративного суду з позовом, на чому наголошував відповідач, суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 233 КзпП України, у справах про звільнення працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач зазначив, що копії оскаржуваних наказів він отримав лише 5 грудня 2018 року, а з позовом звернувся 14 грудня 2018 року, натомість відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що позивач отримав копії оскаржуваних наказів раніше.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що дії відповідача при винесенні оскаржуваних наказів відповідають даним критеріям, оскільки вчиненні на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивачем не доведено та судом не встановлено наявності підстав для визнання протиправними скасування наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2018 № 135т (в частині звільнення позивача з військової служби у запас) та від 09.07.2018 № 151 ДСК щодо звільнення позивача з військової служби у запас з 02.09.2018.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи встановлені судом факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову довів, з посиланням на відповідні докази правомірність оскаржуваних наказів.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування зазначених наказів відповідача задоволенню не підлягають.

З огляду на зазначене не підлягають задоволенню і вимоги про поновлення позивача на військовій службі у списках особового складу Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 з 02.09.2018 та зобов`язання відповідача виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу, оскільки такі вимоги є похідними і можуть бути задоволені виключно у випадку встановлення незаконності самого звільнення.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 гривень, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

При цьому, абзацом другим пункту 5 зазначеної постанови закріплено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У той же час, у спірних правовідносинах позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, а судом не встановлено обставин завдання позивачу відповідачем моральної шкоди та протиправність оскаржуваних рішень, отже вимога про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди задоволенню не підлягає.

У зв`язку з тим, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено в повному обсязі, керуючись приписами ст. 139 КАС України, судовий збір не повертається позивачу, та за відсутності понесених судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертизи, такі судові витрати не належать стягненню з позивача на користь суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 243, 246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування рішень, поновлення на посаді, - відмовити повністю.

Позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), місцезнаходження: м. Київ, вул. Електриків, 33.

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно зі статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Підпунктом 15.5 пункту 15 Розділ VII "Перехідні положення" передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.В. Амельохін