Справа № 460/3013/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/3711/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

позивач:не з`явився

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 460/3013/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання протиправним та скасувати пункту наказу, визнання дій протиправними,-

суддя в 1-й інстанції Борискін С.А.,

час ухвалення рішення 13.02.2019 року о 09:37:38 год.,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 19.02.2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

05 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України та просив: визнати протиправним та скасування п. 3 наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 12 жовтня 2018 року №239; визнати протиправними дії оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України по нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Рівненського оружного адміністративного суду від 29 січня 2018 року у справі №817/1687/17, що набрало законної сили 03 вересня 2018 року, частково задоволено його позов до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України та визнано протиправними дії Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі, що не перевищує його місячного грошового забезпечення з посади старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони управління Оперативного командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України за 2017 рік; зобов`язано Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік в розмірі, що не перевищує його місячного грошового забезпечення з посади старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони управління Оперативного командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України. Виконуючи рішення суду в справі №817/1687/17 відповідачем 12 жовтня 2018 року прийнято наказ №239, у п. 3 якого вирішено виплатити, як колишньому військовослужбовцю ВЧ НОМЕР_1 , матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 20,00 грн.. Вказав, що 30 жовтня 2018 року на його адресу надійшло повідомлення від 16 жовтня 2018 року про надходження від відповідача коштів, з урахуванням відрахувань на податки і збори, у сумі 1,10 грн.. Вважав, що вказаним діями та спірним наказом відповідачем порушено його право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі, який відповідає вимогам чинного законодавства. Зокрема, зазначив, що виплату матеріальної допомоги здійснено не на підставі його рапортів, не уповноваженою на це особою та у розмірі, який жодним чином не враховує місячного грошового забезпечення ОСОБА_2 та не відповідає функції соціального захисту.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що у разі розгляду його вимог в порядку ст.383 КАС України, за умови їх обґрунтованості, суд мав би повноваження постановити ухвалу із зазначенням порушень закону і направити її відповідному суб`єкту владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Вважає, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин процесуальні норми ст.249 та ст.383 КАС України у якості безальтернативної процедури захисту його прав та інтересів, натомість проігнорував процесуальні та матеріальні норми, передбачені ст.ст. 5 -9 КАС України, які підлягали застосуванню в спорі, що призвело до його неправильного вирішення.

24 квітня 2019 року Військовою частиною НОМЕР_1 подано відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що апеляційна скарга подана позивачем безпідставно з мотивів викладених в відзиві на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що підполковника ОСОБА_1 з 28 вересня 2017 року виключено із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення й направлено для зарахування на військовий облік до Рівненського ОМВК Рівненської області, що підтверджується витягом з наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 21 вересня 2017 року № 215 (а.с. 52).

Крім того, відповідно до вказаного витягу з наказу, позивач, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 (із змінами та доповненнями), наказу Міністра оборони України №88 від 09 лютого 2017 року «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік» за 2017 рік не отримав.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29 січня 2018 року у справі №817/1687/17 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі, що не перевищує його місячного грошового забезпечення з посади старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони управління Оперативного командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України за 2017 рік. Зобов`язано Оперативне командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік в розмірі, що не перевищує його місячного грошового забезпечення з посади старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони управління Оперативного командування «Захід» Сухопутних військ Збройних Сил України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2018 року у справі №817/1687/17 апеляційну скаргу Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 січня 2018 року - без змін.

На виконання вказаних судових рішень, 12 жовтня 2018 року командувачем військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) видано наказ №239, пунктом 3 якого зобов`язано колишньому військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 20,00 грн., що не перевищує його місячного грошового забезпечення з посади старшого офіцера відділу напрямків управління територіальної оборони управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (а.с.17).

З вказаної суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивача утримано 1,5% військового збору 0,30 грн., 18% ПДФО 3,60 грн., єдиного внеску 22% 4,40 грн., а також сплачено вартість поштового збору 15,00 грн.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 1,10 грн. перераховано поштовим адресним переказом від 16 жовтня 2018 року за місце проживання позивача на адресу: АДРЕСА_1 (а.с.18-21).

30 жовтня 2018 року за вих.№501/3886/2 відповідач звернувся до державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з заявою, в якій повідомив про виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 січня 2018 року за позовом ОСОБА_1 та постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2018 року у справі №817/1687/17 у добровільному порядку та просив закінчити виконавче провадження з виконання виконавчого листа у вказаній справі (а.с.22-23).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиконання ухваленого на його користь згаданого вище рішення Рівненського окружного адміністративного суду, позивач звернувся в суд з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки адміністративний позов ОСОБА_1 обґрунтовано протиправними діями та рішенням відповідача щодо виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 січня 2018 року у справі №817/1687/17 відповідно до досліджених у рішенні спірних правовідносин, то захист порушених прав, свобод та інтересів позивача здійснюється не в позовному провадженні, а у порядку судового контролю за виконанням судових рішень відповідно до вимог ст.383 КАС України з додержанням певної процедури.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (стаття 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 383 КАС України передбачено, що особа позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Таким чином, вказаною нормою визначено особливий порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду, який здійснюється судом в процесі контролю за виконанням судових рішень.

Зміст такої заяви, порядок її подання і судового розгляду визначені частинами 2 6 статті 383 КАС України.

При цьому, суд при вирішенні спору повинен встановити природу спірних правовідносин, а саме те, які рішення, дії чи бездіяльність відповідача призвела до порушення прав позивача, чи такі пов`язані з виконанням рішення суду, чи вчинені відповідачем у зв`язку з виникненням нових правовідносин.

Вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року у справі №806/3099/17 (№К/9901/50917/18).

Колегія суддів встановила, що підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом була його незгода з діями та рішенням відповідача, вчиненими на виконання ухваленого на його користь рішення суду у справі №817/1687/17.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки адміністративний позов ОСОБА_1 обґрунтовано протиправними діями та рішенням відповідача щодо виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29 січня 2018 року у справі №817/1687/17 відповідно до досліджених у рішенні спірних правовідносин, то захист порушених прав, свобод та інтересів позивача здійснюється не в позовному провадженні, а у порядку судового контролю за виконанням судових рішень відповідно до вимог ст.383 КАС України з додержанням певної процедури.

Отже, позивачем у даному випадку обрано невірний та неефективний спосіб захисту своїх порушених прав, так як приписи ст. 383 КАС України регламентують інший порядок розширення сфери судового захисту, в тому числі і про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі протиправності рішень, дій чи бездіяльності відповідача суб`єкта владних повноважень, при виконанні рішення в адміністративній справі, до адміністративного суду позивачу слід подавати відповідну заяву, а не новий адміністративний позов.

Тобто, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звернутись до суду в порядку ст.383 КАС України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі №460/3013/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 04.07.2019 року.