Справа № 200/14781/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2019 року справа №200/14781/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Макаренко А.С., за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Кравченко О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року (повне судове рішення складено 11 квітня 2019 року у м. Слов`янську) у справі № 200/14781/18-а (суддя в І інстанції Толстолуцька М.М.) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про припинення державної служби та звільнення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення сум,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області (далі - ГУ ДФС у Донецькій області) про визнання протиправним та скасування наказу про припинення державної служби та звільнення, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування вимог зазначено, що з 04 серпня 1981 року вона перебувала на державній службі на різних посадах, останнім часом на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слов`янсько-Лиманського управління Державної фіскальної служби у Донецькій області. Позивач зазначила, що з 13 листопада 2018 року по 14 грудня 2018 року вона захворіла та проходила лікування. За місцем мешкання позивача, 11 грудня 2018 року працівники відповідача ознайомили ОСОБА_2 з наказом № 442-о від 11.12.2018 «Про звільнення ОСОБА_2 ». В наказі в.о. начальника управління зазначив, що у зв`язку із надходженням постанови Краснолиманського міського суду Донецької області від 08.12.2017 у справі № 236/3228/17 щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за порушення вимог частини першої ст. 45 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VІІ «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VІІ) - несвоєчасне подання електронної декларації особи, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 84 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VІІІ) було припинено державну службу та звільнено ОСОБА_2 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слов`янсько-Лиманського управління. Позивач вважає звільнення з державної служби незаконним, у зв`язку з чим і звернулась з цим позовом до суду. Також, внаслідок незаконного звільнення вона зазнала моральної шкоди, яка полягає в психологічному розчаруванні, отже просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДФС у Донецькій області від 11 грудня 2018 року № 442-о про припинення державної служби та звільнення позивача з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слов`янсько-Лиманського управління;

- скасувати припинення державної служби та поновити ОСОБА_2 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слов`янсько-Лиманського управління;

- стягнути з ГУ ДФС у Донецькій області на користь позивача суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, з 11 грудня 2018 року до моменту поновлення на посаді;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 , грошові кошти витрачені на правову допомогу в сумі 5000 грн.;

- стягнути з ГУ ДФС у Донецькій області на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДФС у Донецькій області від 11 грудня 2018 року № 442-о про припинення державної служби та звільнення позивача з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слов`янсько-Лиманського управління.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного державного ревізора - інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слов`янсько-Лиманського управління, звернуто до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді головного державного ревізора - інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слов`янсько-Лиманського управління.

Зобов`язано відповідача виплатити на користь ОСОБА_2 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, з 15 грудня 2018 року до моменту поновлення на посаді, звернуто до негайного виконання рішення суду в частині зобов`язання виплати на користь ОСОБА_2 суму грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, з 15 грудня 2018 року до моменту поновлення на посаді.

Стягнуто з ГУ ДФС у Донецькій області на користь позивача грошові кошти, витрачені на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апелянт у апеляційній скарзі звертає увагу, що місцевим судом невірно застосовано норми Закону № 889-VІІІ, оскільки підставою для припинення державної служби ОСОБА_2 був не дисциплінарний проступок, а втрата права на державну службу або його обмеження у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення (пункт 1 частини першої статті 84 Закону № 889-VІІІ). Наголошує, що за вимогами частини другої статті 84 встановлено обов`язок суб`єкта призначення звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту (надходження постанови суду).

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти чого заперечував представник позивача.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 з 20.03.2008 ОСОБА_2 перебуває на посаді завідувача сектору оподаткування фізичних осіб Краснолиманського відділення, як така, що перебуває у кадровому резерві (а.с.12-16).

Постановою Краснолиманського міського суду Донецької області від 08.12.2017 у справі № 236/3228/17 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, - несвоєчасне, без поважних причин подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік.

Зазначена постанова надійшла до відповідача 07.12.2018.

Наказом ГУ ДФС у Донецькій області від 11.12.2018 № 442-о «Про звільнення ОСОБА_2 » наказано: припинити державну службу та звільнити ОСОБА_2 11 грудня 2018 року з посади головного державного ревізора - інспектора відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слов`янсько-Лиманського управління у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення (а.с.20).

Крім того, судом встановлено, що відповідно до листка непрацездатності Серії АДК № 932547 ОСОБА_2 з 03.12.2018 по 14.12.2018 перебувала на лікарняному (а.с.21).

Спірним питанням є правомірність наказу ГУ ДФС у Донецькій області про припинення державної служби та звільнення позивача з займаної посади.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, зважаючи на фактичні обставини справи, виходив з того, що відповідачем звільнено позивача без проведення службового розслідування та без встановлення причин та умов, натомість, саме під час проведення службового розслідування встановлюється чи є обставини, які виключають можливість продовження цим працівником даної роботи. Отже, відповідачем було звільнено ОСОБА_2 незаконно без дотримання процедури, яка передує прийняттю рішення про звільнення, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання незаконним та скасування наказу ГУ ДФС у Донецькій області від 11 грудня 2018 року № 442-о про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції із наведеними висновками не погоджується та, надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, Законом № 889-VIII та іншими законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань державної служби, інших центральних органів виконавчої влади, виданими в межах їх повноважень у випадках, визначених законом.

Відповідно до преамбули Закону № 889-VІІІ цей закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Згідно із положеннями статті 3 вказаного Закону цей закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону № 889-VІІІ. Пунктом 1 частини 1 зазначеної статті встановлено, що державна служба припиняється у разі втрати права на державну службу або його обмеження.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 84 Закону № 889-VІІІ підставами для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням є набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Отже, зазначеною нормою Закону № 889-VІІІ визначено особливу підставу для припинення державної служби - набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Частиною 2 статті 84 Закону № 889-VІІІ встановлено, що у випадках, зазначених у пунктах 1-4 частини першої цієї статті, суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.

Тобто, вказаним положенням встановлено обов`язок суб`єкта призначення звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, якщо інше не встановлено законом.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон № 1700-VII.

Як вже було зазначено судом вище, постановою Краснолиманського міського суду Донецької області від 08.12.2017 у справі № 236/3228/17 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, - несвоєчасне, без поважних причин подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік.

Частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачена адміністративна відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

В примітці до цієї статті зазначено, що суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону № 1700-VІІ зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Місцевий суд, частково задовольняючи позовні вимоги, між іншим, послався на положення частини 3 статті 65 Закону № 1700-VІІ, яка передбачає, що з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення або невиконанню вимог цього Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З цього приводу колегія суддів зазначає таке.

Так, частиною 1 статті 64 Закону № 889-VІІІ визначено, що за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Стаття 65 зазначеного Закону встановлює підстави для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності.

Підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Відповідно до частини 2 статті 65 Закону № 889-VІІІ дисциплінарними проступками є:

1) порушення Присяги державного службовця;

2) порушення правил етичної поведінки державних службовців;

3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу;

4) дії, що шкодять авторитету державної служби;

5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень;

6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку;

7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення;

8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця;

9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб;

10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби;

11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення;

12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу злочину або адміністративного правопорушення;

15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу.

Отже, такого виду дисциплінарного проступку, як набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, наведена норма не містить.

Крім того, відповідно до частини другої статті 65 Закону № 1700-VІІ притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому Законом порядку підлягає особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов`язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності.

Таким чином, притягненню до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому статтями 64-77 Закону № 889-VІІІ підлягає державний службовець, якого звільнено від адміністративної відповідальності та до нього не застосовано адміністративне стягнення за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене КУпАП.

Згідно з частиною першою статті 71 Закону № 889-VІІІ з метою визначення наявності вини, характеру і тяжкості дисциплінарного проступку може проводитися службове розслідування. У разі невиконання або неналежного виконання посадових обов`язків державним службовцем, перевищення повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну шкоду фізичній чи юридичній особі, державі або територіальній громаді, службове розслідування проводиться обов`язково.

За унормуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що статтею 84 Закону № 889-VІІІ чітко визначено порядок звільнення з посади державного службовця у зв`язку із набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, тобто, в цьому випадку не передбачено проведення службового розслідування щодо наявності в діях позивача дисциплінарного проступку, в тому числі і відібрання будь-яких пояснень з цього приводу, оскільки є таке, що набрало законної сили, рішення суду, яким доведено вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що, згідно із вимогами діючого законодавства, унеможливлює подальше проходження державної служби.

Слід зауважити, що наявність такої підстави втрати права на державну службу або його обмеження, як набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, не надає суб`єкту призначення (роботодавцю) права діяти на власний розсуд, а передбачає виключно звільнення, згідно з вимогами статті 84 Закону № 889-VІІІ.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 812/1568/17, від 19 липня 2018 року у справі № 813/894/16 (реєстраційні номера судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень 75301263, 75383108 відповідно).

З приводу посилань позивача на ту обставину, що оскаржуваний наказ видано в період перебування на лікарняному, апеляційний суд зазначає таке.

В матеріалах справи міститься листок непрацездатності Серії АДК № 932547, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 з 03.12.2018 по 14.12.2018 перебувала на лікарняному.

Відповідно до частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як зазначено вище, ОСОБА_2 звільнено на підставі пункту 3 частини 1 статті 84 Закону № 889-VІІІ.

Відтак, оскільки припинення державної служби та звільнення з посади мало місце неза ініціативою суб`єкта призначення, а у зв`язку із втратою права на державну службу, тому передбачені частиною третьою статті 40 КЗпП України гарантії на позивача не поширюються.

Такі висновки суду апеляційної інстанції щодо застосування положень частини третьої статті 40 КЗпП України відповідають правовій позиції у наведених вище судових рішеннях Верховного Суду.

Також, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи містяться пояснення представника позивача стосовно того, що на момент звільнення з посади ОСОБА_2 вважається такою, що не була притягнута до адміністративної відповідальності (а.с.66).

Так, відповідно до квитанції від 11 грудня 2017 року, ОСОБА_2 сплачено штраф у сумі 850,00 грн. (а.с.77), отже в цей день відбулось закінчення виконання адміністративного стягнення.

Стаття 39 КУпАП встановлює, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Представник позивача наполягає на тому, що строк закінчення виконання рішення сплинув 10 грудня 2018 року, отже звільнення з підстав притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності є незаконним та безпідставним.

Колегія суддів погоджується з тим, що за такого правового врегулювання, якщо протягом року з дня закінчення виконання адміністративного стягнення керівник державного органу не прийняв рішення про припинення служби щодо винної у вчиненні корупційного діяння особи, то у подальшому звільнення цієї особи із зазначеної підстави є неможливим (аналогічна позиція викладена в поставові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 823/141/16).

Оскільки КУпАП не визначено порядок обчислення строків, апеляційним судом за аналогією закону приймаються правила, визначені статтею 120 КАС України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначається роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року цього строку.

Отже, 11 грудня 2018 року було останнім днем, коли ОСОБА_2 вважалась такою, що була піддана адміністративному стягненню.

Спірний наказ ГУ ДФС у Донецькій області прийнято 11 грудня 2018 року, що відповідно до вимог статті 120 КАС України, виключає його протиправність з підстав спливу строку, який визначено ст. 39 КУпАП.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апеляційний суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правомірність власних дій, які є предметом оскарження позивачем.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що, у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - скасувати, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 250, 308, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області - задовольнити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року у справі № 200/14781/18-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про припинення державної служби та звільнення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення сум - відмовити повністю.

Повне судове рішення - 02 липня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук