Справа № 640/19944/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 червня 2019 року № 640/19944/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у склад судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження адміністративну справу

за позовом громадянина ОСОБА_1

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (01033, м. Київ, вул. Жилянська, будинок 23, ідентифікаційний код - 5916192) (далі - ДПІ у Голосіївському районі м. Києва або відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.04.2018 №30663-1305-2650 про визначення суми податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 2 406,77 грн. та боргу у сумі 13 392,54 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.12.2018 відкрито провадження у даній адміністративній справі; ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання; запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з вручення ухвали подати відзив на позовну заяву та докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а також документи, що підтверджують надання відзиву і доданих до нього доказів позивачу.

03 січня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву із доказами направлення його позивачу.

В якості підстави позову позивач зазначив, що податкове повідомлення-рішення від 03.04.2018 № 30663-1305-2650 не відповідає вимогам чинного законодавства, є безпідставним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку, оскільки позивач не є суб`єктом подібних правовідносин - не є ані власником, ані постійним користувачем земельної ділянки, за яку йому нараховано податок та борг; відповідачем під час нарахування податку використовувалися коефіцієнти, встановлені законодавством для юридичних осіб, а також не проводилася нормативно-грошова оцінка земельної ділянки, що у свою чергу також унеможливлює правильне встановлення розміру податку.

У відзиві на позов відповідач із позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними та просить суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Пояснює, що

згідно його даних, за ОСОБА_4 обліковуються земельна ділянка під нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,004563 га. яка відноситься до 163-ї економіко-планувальної зони. Грошова оцінка в межах цієї зони з 01.07.2015 становить 926,72 гривень за 1 кв.м. Згідно з вимогами статті 274 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3% від їх нормативної грошової оцінки. На цих підставах позивачу були сформовані наступні податкові повідомлення-рішення: від 30.04.2015 № 326-17 за 2015 рік на суму 2471,26 грн., від 27.04.2016 № 13062-1305 за 2016 рік на суму 8514,52грн., від 28.04.2017 № 43565-1305 за 2017 рік на суму 2406,77 грн. та від 03.04.2018 № 30663-1305-2650 за 2018 рік на суму 2406,77 грн. Відповідач також зазначає, що оскільки станом на 03.12.2018 за всі вищевказані податкові повідомлення-рішення сплата відсутня, тому на даний час за позивачем обліковується заборгованість по платі за землю з фізичних осіб у розмірі 15799,32 грн.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно даних Державного земельного кадастру, земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 , що розташована у місті Києві , Голосіївському районі, вулиця Василя Касіяна з цільовим призначенням: для будівництва житлових будинків з вбудованими приміщеннями та паркінгом зареєстрована 08.11.2004 на праві комунальної власності за Київською міською радою та перебуває в оренді у ВАТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської.

На вказаній земельній ділянці збудовано багатоквартирний житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , в якому знаходяться понад 700 квартир та нежитлових приміщень. Компанією, що здійснює управління цим будинком є Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковальська - житлосервіс».

Станом на момент винесення відповідачем оскаржуваного повідомлення-рішення та на момент подання позову до адміністративного суду частки земельної ділянки не було розподілено між співвласниками будинку у встановлений законом спосіб. Незважаючи на це на адресу позивача - ОСОБА_1 . 19.06.2018 надійшло податкове повідомлення - рішення від 03.04.2018 №30663-1305-2650 яким на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України йому визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 2406,77 грн. та боргу у сумі 13392, 54 грн.

Не погоджуючись з правомірністю податкового повідомлення-рішення від 03.04.2018 №30663-1305-2650 з тих мотивів, що позивач не є власником земельної ділянки, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Статтею 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Підпунктом 14.1.74 пункту 14.1 статті 14 ПК України закріплено, що земельна ділянка - частина земельної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, цільовим господарським призначенням та з визначеними щодо неї правами.

За підпунктами 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України, земельний податок - це обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти та нерезиденти), яким відповідно до закону надано у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1. пункту 270.1. статті 270 Податкового кодексу України, об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до статті 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди, з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу України, статтею 377 Цивільного кодексу України, із змісту яких випливає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок або споруду переходить право власності або користування на земельну ділянку, на який вони розміщені.

Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким чином, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належним йому на праві власності приміщенням, обов`язок зі сплати земельного податку виник у нього з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Разом з тим, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що законним землекористувачем земельної ділянки, на якій побудовано вказане нежитлове приміщення позивача, є зовсім інша особа, а саме, дана земельна ділянка за кадастровим номером НОМЕР_2 , розташована у Голосіївському районі міста Києва, належить на праві комунальної власності Київській міській раді та перебуває в оренді у ВАТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської. Наведене, на думку позивача, з урахуванням вимог статті 286 ПК України, свідчить, що позивач не має бути платником земельного податку.

Зокрема, відповідно до пункту 286.6 статті 286 ПК України, за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Оскільки вказана будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у спільній сумісній власності співвласників будинку, земельний податок має сплачуватися кожним з них пропорційно до площі (частки), що належить їм на праві власності.

Згідно з положеннями пункту 287.8 статті 287 ПК України, власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до наведених норм законодавства, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно та зобов`язаний сплачувати до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

Зважаючи на наведене, в частині питання розрахунку податкового зобов`язання, варто зауважити, що у відзиві на позов відповідач надав свої розрахунки податкових зобов`язань, нарахованих позивачу у спірному податковому повідомленні-рішенні зокрема,

45,63 кв.м. х 926,72 х 2,0 х 1,5 х 1,249 х 1,433 х 1,06 х 1 % = 2 406, 77 грн., де:

926,72 - грошова оцінка землі в гривнях за м.кв., визначений на підставі рішення Київської міської ради від 03.07.2014 № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Києва». Рішення вводиться в дію з 1 липня 2015 року ( згідно з рішенням Київської міської ради від 10 грудня 2014 року № 565/565);

2 - коефіцієнт на функціональне використання землі (Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 №489 із змінами та доповненнями)

1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт згідно з рішенням Київської міської Ради від 03.07.2014 №23/23;

1,249 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державного агентства земельних ресурсів України від 14.01 2015 № 6-28-0.22-215,2-15 та статтею 289 ПКУ;

1,433 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 11.01.2016 № 6-28-0.22- 2С1/2-16 та статтею 289 ПКУ;

1,5 - коефіцієнт індексації грошової оцінки, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 № 22-28-0.22- 443/2-16 та статтею 289 ПКУ;

1% - ставка податку відповідно до п. 5.3.3.29 додатку 3 «Положення про плату за землю в місті Києві» до рішення Київської міської Ради № 242/5/129 від 23.06.2011 зі змінами та доповненнями.

Водночас, суд не може визнати наведений розрахунок правомірним, з огляду на наступне.

Як вже зазначалося вище, відповідно до положень підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 ПК України встановлено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок розташованих у межах населених пунктів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України).

Одночасно пунктом 286.1 статті 286 ПК України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідно до положень статей 15 та 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 №3613-VI, до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, як кадастровий номер; місце розташування; площа; цільове призначення; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; нормативна грошова оцінка, а також інформація про її власників (користувачів), зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такі відомості, внесені до Державного земельного кадастру є офіційними.

Центральні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 286.5 статті 285 ПК України, нарахування податку фізичним особам проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою цим кодексом.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що нарахування фізичним особам сум земельного податку проводиться на підставі даних державного земельного кадастру та з використанням нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної у встановленому порядку.

Законом України «Про оцінку земель» від 11.12.2003 №1378-IV ( статті 1, 18) встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, проводиться незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України «Про землеустрій». За результатами нормативної грошової оцінки земель складається технічна документація.

Відповідно до положень статей 15, 20, 23 Закону України «Про оцінку земель», підставою для проведення оцінки земель, у тому числі нормативної грошової оцінки земельних ділянок, є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Виготовлена технічна документація нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Такий витяг видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Таким центральним органом є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі - Держгеокадастр).

Таким чином, належним джерелом даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, тобто офіційними відомостями про її нормативну грошову оцінку є витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, виданий територіальним органом Держгеокадастру за місцем розташування земельної ділянки. При цьому, контролюючий орган не наділений повноваженнями на встановлення чи зміну нормативної грошової оцінки земельних ділянок або окремих її частин.

Крім того, згідно з положеннями частини першої статті 193 ЗК України, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до статті 194 ЗК України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Доступ до Державного земельного кадастру надається банкам, центральному органу виконавчої влади, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.

Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.

На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.

Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором та посвідчується його печаткою.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Згідно підпунктом 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

Відповідач безпідставно не надав суду оригінал або засвідчену копію витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, на якій розташована будівля з нежитловим приміщенням, власником якого є позивач, виданий територіальним органом Держгеокадастру, та/або офіційні відомості про вказану земельну ділянку з Державного земельного кадастру, на підставі яких відповідач мав обчислювати суму податкового зобов`язання позивача по земельному податку, тому у суду відсутня можливість перевірити правильність нарахування відповідачем розміру земельного податку та правомірність нарахування суми грошового зобов`язання із земельного податку та боргу позивача згідно з оспорюваним податковим повідомленням - рішенням.

Крім того, слід зазначити, що під час розрахунку розміру земельного податку відповідачем було застосовано максимальну ставку земельного податку (у розмірі 3%) відповідно до статті 274 ПК України, проте не наведено жодного обґрунтування щодо правомірності або доцільності її застосування.

Водночас, Положенням про плату за землю в місті Києві, затвердженому рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 за №242/5629, встановлено ставку земельного податку за земельні ділянки, які зайняті житловим фондом в розмірі 0,03% від нормативної грошової оцінки відповідної земельної ділянки (п.5.3.3.19 Положення).

Як вже зазначалося вище, цільове призначення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 - «для будівництва житлових будинків з вбудованими приміщеннями та паркінгом». З огляду на наведене, застосування відповідачем при розрахунку податкового зобов`язання ставку земельного податку у розмірі 3% визнається судом необґрунтованим.

Отже, наведений відповідачем у відзиві на позов розрахунок суми податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» містить складові, правильність визначення яких не підтверджена жодним належним, достатнім і достовірним доказом.

Згідно з положеннями частини першої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень частини першої статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з частиною першою статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки, як встановлено судом та зазначено вище, відповідач - Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, який є суб`єктом владних повноважень, не довів обов`язку позивача - громадянина ОСОБА_1 зі сплати податкового зобов`язання з земельного податку у розмірах, встановлених у оспорюваному повідомленні - рішенні, тому податкове повідомлення - рішення від 03.04.2018 №30663-1305-2650 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 2406,77 грн. та боргу у сумі 13392,54 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 у справі № 802/2236/17-а.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за поданим адміністративним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 6, 72-77, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов громадянина ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 03.04.2018 № 30663-1305-2650 про призначення ОСОБА_1 до сплати земельного податку з фізичних осіб у сумі 2 406,77 грн. (дві тисячі чотириста шість гривень 77 копійок) та боргу у сумі 13 392,54 грн. (тринадцять тисяч триста дев`яносто дві гривні 54 копійки).

3. Стягнути з Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (01033, м. Київ, вул. Жилянська, будинок 23, ідентифікаційний код - 5916192) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) понесені останнім судові витрати у сумі 711,85 грн. (сімсот одинадцять гривень 85 копійок).

Рішення відповідно до ст. 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко