Справа № 200/6917/19-а
Суддя: Куденков К.О.
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2019 р. Справа№200/6917/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Куденкова К.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Волноваського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Донецького окружного адміністративного позову з адміністративним позовом до Волноваського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі відповідач, УПФУ) про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати призначеної пенсії за період з 01.08.2017 по 30.09.2018 і зобов`язання виплатити суми пенсії, які не виплачені за період з 01.08.2017 по 30.09.2018, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати шляхом перерахування коштів на рахунок, відкритий в установі АТ «Ощадбанк».

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилається на безпідставну невиплату з вини відповідача нарахованої суми пенсії за період з 01.08.2017 по 30.09.2018, яка має бути виплачена за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідач надав відзив на адміністративний позов, яким просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики в соціальній сфері, а Пенсійний фонд України органом, який реалізує таку політику. Реалізація прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на пенсійне забезпечення здійснюється з урахуванням нормативно правових актів Кабінету Міністрів України, а саме: Порядку 509; Постанови 637, Порядку № 365, Порядку №136, Тимчасового порядку №595 і Порядку №646, які неконституційними та такими, що не відповідають актам вищої юридичної сили не визнавалися.

Відповідач вважає, що пенсіонери з населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, реалізують право на одержання пенсії після переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. За наслідками здійсненого в серпні 2017 року автоматичного обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасового окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції виявлено розбіжність даних у довідці про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території, а саме позивач на дату автоматичного обміну фактично не мешкала за адресою, зазначеною в довідці внутрішньо переміщеної особи. Тому виплата пенсії позивачу була призупинена до з`ясування причин розбіжностей, починаючи з серпня 2017 року. Також така розбіжність була виявлена вдруге в лютому 2018 року. Виплата пенсії поновлена на підставі заяви позивача з жовтня 2018 року.

УПФУ посилається на те, що позивач не зверталася з власної ініціативи із заявою про поновлення виплати пенсії, одразу після її припинення, а тому відсутня протиправна бездіяльність відповідача. Також вважає, що підстави зупинення виплати пенсії, наведені ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не є вичерпними, зокрема можуть застосовуватися й інші випадки для призупинення виплати пенсії, передбачені законом, У цьому випадку це вимоги ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» і конкретизуючих її постанов Кабінету Міністрів України. Вважає норми Закону України № 1706-VII є спеціальними та такими, що прийняті пізніше в часі за Закон України № 1056-IV, а тому вони підлягають пріоритетному застосуванню. Крім того, виплата пенсії позивачу за періоди коли вона не отримувала пенсію можлива після прийняття Кабінетом Міністрів окремого порядку, яким буде врегульоване це питання.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 03.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, витребувано у відповідача докази.

Суд, перевіривши матеріали справи та оцінивши повідомлені сторонами обставини, дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є пенсіонером, що підтверджується копіями паспорту громадянина України НОМЕР_2 , картки платника податків від 05.02.2018 № бланка 533-18-00347 і пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 .

Також до суду надані копії довідок від 13.04.2017 №6307 і від 01.12.2014 №1438-006307 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, за якими ОСОБА_1 перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної діяльності) з м. Харцизьк до м. Волноваха Донецької області.

7 травня 2018 року позивач звернулася до відповідача з листом, в якому просила повідомити терміни виплати пенсії, яка була призупинена з липня 2017 року.

Листом від 3 травня 2019 року УПФУ повідомило ОСОБА_1 , що у серпні 2017 року за результатами автоматичного обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб між Управлінням соціального захисту населення Волноваської районної державної адміністрації та Управлінням Пенсійного фонду України у Волноваському районі було виявлено розбіжність даних у довідці про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України. 23 листопада 2017 року позивач звернулася до УПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії. Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №72 від 21.12.2017 було прийнято рішення про поновлення пенсійної виплати. У наступному було вдруге виявлено розбіжність даних у довідці про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України. У зв`язку з цим, пенсійну виплату було нараховано, але не виплачено до з`ясування причини. 20 липня 2018 року ОСОБА_1 вдруге звернулася із заявою про поновлення виплати пенсії. Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було прийнято рішення №106 від 30.08.2018 про поновлення пенсійної виплати. Також зазначено, що сума нарахованої, але не виплаченої за період з серпня 2017 року по вересень 2018 року складає 29 289,28 грн., яка буде виплачена після затвердження окремного порядку Кабінетом Міністрів України

Відповідно до довідки УПФУ від 12.06.2018 позивач отримала пенсію за липень 2017 року, жовтень 2018 року червень 2019 року у загальному розмірі 22 488,25 грн.

З витягу ІКІС ПФУ: підсистеми призначення та виплати пенсії за період з січня 2015 року по червень 2019 року випливає, що за період з серпня 2017 року по вересень 2018 року ОСОБА_1 пенсія нарахована, але не виплачена.

Спірні правовідносини виникли з приводу наявності у відповідача підстав для невиплати позивачу пенсії у зв`язку з не підтвердженням місця проживання (перебування) на контрольованій владою території України і порядку виплати заборгованості за спірний період.

Відповідно до преамбули до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною 4 ст. 4 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 5 вказаного Закону встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, про що зазначено в ч. 1 ст. 7 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV.

Статтею 27 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР передбачено, що виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов`язків щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Приписами п.п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 49 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 49 вказаного Закону, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Суд зазначає, що законами про пенсійне забезпечення, у тому числі Законом від 09.07.2003 № 1058-IV, не передбачено такої підстави для припинення (зупинення) виплати пенсії, як у зв`язку з не підтвердженням відомостей (розбіжності даних) щодо місця проживання пенсіонера

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в на певній території України. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Конституційний Суд України в рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Практикою Європейського суду з прав людини встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення від 7 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06), п.п. 48, 49).

Суд вважає, що під час розгляду цієї справи відповідачем не доведено наявності об`єктивного та розумного обґрунтування необхідності припинення виплати позивачу пенсії лише через розбіжність відомостей про її фактичне місце проживання на території України.

Посилання позивача на положення ч. 2 ст. 7 Закону України від «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є безпідставним, оскільки позивач не проживала на тимчасово окупованій території, визначеній частиною першою ст. 3 цього Закону.

Преамбулою Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону від 20.10.2014 № 1706-VII встановлено, що Кабінет Міністрів України: координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Проте положення Закону від 20.10.2014 № 1706-VII не визначають правила умови, норми і порядок пенсійного забезпечення або організацію та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення та не надає Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

Змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Прийняття законодавцем вказаного Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV.

З огляду на викладене, суд вважає, що посилання відповідача на приписи Закону від 20.10.2014 № 1706-VII, а також Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509; Постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам і Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365, Порядку здійснення верифікації та моніторингу пенсій, допомог, пільг, субсидій, інших соціальних виплат, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року № 136, Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. № 595, Порядку створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 р. № 646 не може обґрунтовувати правомірність припинення (призупинення) виплати пенсії позивачу в спірний період.

Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, які наведені в постанові від 04.09.2018 у справі № 805/402/18.

Щодо аргументів відповідача в частині не подання позивачем заяви про поновлення виплати пенсії одразу після її припинення, суд зазначає, що в листі УПФУ від 03.05.2019 №325/с-01-01-15 вказано, що позивач двічі зверталася до відповідача з приводу поновлення виплати пенсії. Крім того, ця обставина не може виправдовувати протиправне припинення виплати пенсії з серпня 2017 року.

Статтею 46 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Судом встановлено, що пенсія позивачу нарахована, але не виплачена.

Отже, строки звернення до адміністративного суду із заявленими позивачем позовними вимогами не застосовуються.

Суд вважає безпідставним посилання відповідача на п. 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365, яким встановлено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, оскільки наведеним спеціальним Законом не передбачено виплату нарахованих за минулий час сум пенсій на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року.

Статтею 2 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону від 09.07.2003 № 1058-IV, ст. 2 Закону від 19.10.200 № 2050-III та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, які наведені в постанові від 03.05.2018 у справі 703/5652/15-а.

Отже, з наведених мотивів суд дійшов висновку про порушення відповідачем права позивача на своєчасне отримання належної їй пенсії.

З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 371 КАС України передбачено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до квитанції від 27.05.2019 позивачем сплачено 768,40 грн. судового збору за подання позову.

Частиною 1 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, стягненню на користь позивача підлягає 768,40 грн. понесених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5-10, 19, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 250, 255, 263, 295, 371, підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ) до Волноваського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області (ідентифікаційний код: 42169496, 85700, Донецька область, м. Волноваха, вул. Обручева, 17) про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Волноваського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати призначеної пенсії ОСОБА_1 за період з 1 серпня 2017 року по 30 вересня 2018 року.

Зобов`язати Волноваське об`єднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області виплатити ОСОБА_1 суми пенсії, які не виплачені за період з 1 серпня 2017 року по 30 вересня 2018 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, шляхом перерахування коштів на рахунок, відкритий в установі АТ «Ощадбанк».

Постанова в частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Волноваського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області суму судових витрат у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок.

Повне рішення суду складено 3 липня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.О. Куденков