Справа № 640/7113/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 липня 2019 року № 640/7113/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мета-Капітал»

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мета-Капітал» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - контролюючий орган), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18 січня 2019 року №.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним було здійснено нарахування сум бюджетного відшкодування податкову на додану вартість, яке було сплачено у зв`язку із будівництвом об`єкту нерухомого майна за проектом «Реабілітаційно-оздоровчий комплекс за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, Обухівське шосе 169А». Проте, документальною позаплановою перевіркою було встановлено порушення вимог пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України з огляду на те, що на думку Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві в ході інвентаризації та огляду збудованих будівель неможливо встановити цільове призначення об`єкта нерухомого майна. На думку позивача визначення фактичного цільового призначення об`єкту нерухомого майна не впливає на порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість за умови, що таке майно планується використовувати в межах господарської діяльності платника податків, та не обмежує право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість. Додаткового позивач вказує, що контролюючим органом не встановлено жодних порушень у зв`язку із нарахуванням позивачем як податкових зобов`язань так і податкового кредиту з податку на додану вартість.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позов представник Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві вказує, що згідно наданих позивачем до перевірки документів цільове призначення об`єкту будівництва, що ведеться позивачем «рекреаційно-оздоровчий комплекс». Проте, в ході проведення інвентаризації виявилось неможливим встановити цільове призначення об`єкта нерухомого майна. З огляду на викладене, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України.

У запереченнях на відзив представник позивача вказує, що податковий кредит зазначений у податкових деклараціях з податку на додану вартість сформований позивачем у відповідності до норм статті 198 Податкового кодексу України, що підтверджується не тільки зареєстрованими податковими накладними, первинними документами, а й висновками акту перевірки про відсутність фактів завищення податкового кредиту чи заниження податкових зобов`язань.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 25 червня 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судове засідання 04 липня 2019 року жодна зі сторін не з`явились, хоча і були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 04 липня 2019 року судом, згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві відповідно до підпункту 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мета-Капітал» з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за вересень 2018 року, за результатом якої складено акт від 18 грудня 2018 року №1252/26-15-14-04-01/36124300 (далі - акт перевірки).

За акту перевірки вбачається, що перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, у зв`язку з чим Товариству з обмеженою відповідальністю «Мета-Капітал» відмовлено у наданні бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за вересень 2018 року.

На підставі акту перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 18 січня 2019 року №, яким позивачу відмовлено у врахуванні суми від`ємного значення при наданні бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на рахунок платника у банку в розмірі 119 052 859 грн.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 28 березня 2019 року №13593/6/99-99-11-04-02-25 скаргу позивача на податкове повідомлення-рішення 18 січня 2019 року № залишено без задоволення, а вказане податкове повідомлення-рішення без змін.

Незгода позивача із податковим повідомленням-рішенням від 18 січня 2019 року № зумовила звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Позивачем у декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року відображено від`ємне значення між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту в розмірі 368104077 грн (рядок 19 декларації), сума від`ємного значення попередніх та поточного звітного (податкового) періоду, що не перевищує суму обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 Податкового кодексу України на момент подання декларації у сумі 368104077 грн (рядок 20 декларації), суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у сумі 2302462 грн (рядок 21 декларації), бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку у сумі 119 052 859 грн (рядок 20.2.1 декларації).

Судом встановлено, що позивач у перевіряємий період здійснював будівництво реабілітаційно-оздоровчого комплексу за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, Обухівське шосе 169А.

Відповідно до акту перевірки, в ході перевірки було проведено інвентаризацію за місцезнаходженням об`єкту нерухомого майна за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, Обухівське шосе 169 А.

Так, згідно проектної документації, сертифікату про закінчення будівництва, акта готовності об`єкта до експлуатації цільове призначення об`єкта «реабілітаційно-оздоровчий комплекс».

Проте, контролюючий орган в акті перевірки вказує, що в ході інвентаризації та огляду збудованих будівель неможливо встановити цільове призначення об`єкту нерухомого майна, так як складовими частинами об`єкту нерухомого майна є: адміністративний корпус, гостьовий будинок, господарчий в`їзд, сервісний комплекс, будівля інженерно-технічного забезпечення, підземний тунель, підземна станція очищення підземних вод, спортивний комплекс, лазня, тощо, що на думку контролюючого органу не дає можливість встановити фактичне цільове призначення вказаного об`єкту нерухомого майна.

Так, відповідно до підпункту14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`ємів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 1 розділу І Податкового кодексу України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 200.1. та 200.2 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При цьому, згідно із пунктами 200.4 та 200.5 статті 200 Податкового кодексу України, якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від`ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від`ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов`язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;

б) залишок від`ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Не мають права на отримання бюджетного відшкодування особи, які:

- були зареєстровані як платники цього податку менш ніж за 12 календарних місяців до місяця, за наслідками якого подається заява на бюджетне відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів);

- мали обсяги оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців менші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів).

Суд зауважує, що контролюючим органом не ставилось питання про правомірність віднесення до бюджетного відшкодування сум коштів, сплачених в ціні послуг та товарів за наслідками господарських операцій з його контрагентами. Тобто, відсутність права на повернення коштів з Державного бюджету України не обумовлювалось виявленими контролюючим органом обставинами нереальності чи/або безтоварності таких правовідносин.

Так, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 198 Податкового кодексу України встановлено підстави для віднесення сум податку до податкового кредиту, визначено дату виникнення права платника ПДВ на віднесення сум податку до податкового кредиту, а також суми сплаченого (нарахованого) податку, які відносяться до такого кредиту, та суми, що не входять до його складу.

Згідно з пунктом 198.3 зазначеної статті Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з <…> придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Визначення поняття «капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи» міститься в Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року № 92 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000 року за № 288/4509; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Положення «Основні засоби»). Це витрати на будівництво, реконструкцію, модернізацію (інші поліпшення, що збільшують первісну (переоцінену) вартість), виготовлення, придбання об`єктів матеріальних необоротних активів (у тому числі необоротних матеріальних активів, призначених для заміни діючих, і устаткування для монтажу), що здійснюються підприємством.

Відповідно до Інструкції про застосування Плану розрахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року №291 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1999 року за №893/4186; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), збільшення зазнаних витрат на придбання або створення матеріальних та нематеріальних необоротних активів відображається за дебетом рахунку 15 «Капітальні інвестиції», а за кредитом цього рахунку - їх зменшення (введення в дію, прийняття в експлуатацію придбаних або створених нематеріальних активів тощо).

Водночас рахунок 10 «Основні засоби» призначено для обліку й узагальнення інформації про наявність та рух власних або отриманих на умовах фінансової оренди об`єктів і орендованих цілісних майнових комплексів, які віднесені до складу основних засобів, а також об`єктів інвестиційної нерухомості.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що відповідно до пункту 200.5 статті 200 Податкового кодексу України платники податку, які мали обсяги оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців менші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування, мають право на таке відшкодування, якщо за даними бухгалтерського та податкового обліку податковий кредит нарахований внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи). Передбачене зазначеною нормою право на отримання бюджетного відшкодування не пов`язане з моментом надходження основних засобів на баланс підприємства та відображенням їх на рахунку 10 «Основні засоби». Таким чином, якщо зазнані підприємством витрати на будівництво, реконструкцію, модернізацію (інші поліпшення, що збільшують первісну (переоцінену) вартість), виготовлення, придбання об`єктів матеріальних необоротних активів (у тому числі необоротних матеріальних активів, призначених для заміни діючих, і устаткування для монтажу) відображені на рахунку 15 «Капітальні інвестиції» (згідно акту перевірки рахунок 15 «Капітальне будівництво»), це підприємство має право на отримання бюджетного відшкодування.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду України, яка була викладена у постанові від 20 січня 2015 року, справа №21-316а14.

Враховуючи, що єдиним мотивом відповідача, який став підставою для прийняття спірного у даній справі податкового повідомлення-рішення був факт неможливості встановити цільове призначення об`єкту нерухомого майна, інших порушень норм податкового законодавства контролюючим органом не виявлено, в акті перевірки контролюючий орган підтвердив задекларовані позивачем суми податкових зобов`язань та податкового кредиту в усіх податкових деклараціях за звітні податкові періоди починаючи з періоду, за наслідками якого виникло від`ємне значення, до періоду, в якому заявлено бюджетне відшкодування податку на додану вартість включно, суд вважає висновок контролюючого органу про порушення позивачем пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України необґрунтованим.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мета-Капітал» задовольнити.

2.Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від18 січня 2019 року №.

3.Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мета-Капітал» (01030, місто Київ, вулиця Б. Хмельницького, 19-21, ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 19 210 (дев`ятнадцять тисяч двісті десять) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко