Справа № 640/8425/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 липня 2019 року № 640/8425/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаПриватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бандола Олександр Олексійович
провизнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича (далі також - відповідач, приватний виконавець), в якому просив суд: визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця Ляпіна Д.В. від 18.09.2018 ВП №57238331 про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 36 284,91 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на протиправність прийнятої приватним виконавцем у межах виконавчого провадження №57684496 постанови про стягнення з боржника ( ОСОБА_1 ) основної винагороди. Позивач вважає, що в силу норм ст. 40, 45 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і положень п. 19 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643, за відсутності фактичного стягнення з боржника в примусовому порядку суми заборгованості за рішенням майнового характеру, відсутні підстави для стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця. В даному випадку, як стверджує позивач, ним не було виконано рішення суду у справі №757/2651/16-ц. Крім того, Печерським районним судом міста Києва 31.05.2019 скасовано заочне рішення цього ж районного суду від 24.06.2016 у справі №757/2651/16-ц, з примусового виконання якого було відкрите виконавче провадження №57238331. У зв`язку з наведеним позивач переконаний, що оспорювана постанова про стягнення з боржника основної винагороди підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.06.2019 відкрито провадження в адміністративній справі №640/8425/19 за вказаним позовом ОСОБА_1 , залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бандолу Олександра Олексійовича, та дану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, з урахуванням правил визначених ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України

02.07.2019 у судовому засіданні позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві.

Присутній у судовому засіданні відповідач проти позовних вимог заперечував з підстав та мотивів, що наведені у тексті поданого ним до суду відзиву на позов. Так відповідач пояснив, що ним в рамках виконавчого провадження №57238331, що перебувало в його провадженні, були вжитті заходи для примусового виконання рішення суду. Зокрема, було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, здійснено розшук такого майна боржника. Протягом здійснення виконавчого провадження, приватним виконавцем не було встановлено місцезнаходження автомобіля боржника, а тому виконавцем звернуто стягнення на наявне у боржника майно - 4/9 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом здійснення опису, оцінки та передачі її на примусову реалізацію. Разом з тим, оскільки стягувач подав заяву про повернення виконавчого документу без виконання, то заборгованість за виконавчим документом не була фактично стягнута. На думку відповідача наведена обставина не свідчить про протиправність винесеної постанови про стягнення з боржника основної винагороди. Крім того, відповідач висловив свої міркування стосовно того, що позивач був обізнаний з фактами існування виконавчого провадження №57238331 та вчинення тих чи інших виконавчих дій у межах зазначеного виконавчого провадження, а тому мав знати про наявність оспорюваної постанови від 18.09.2018.

На виконання вимог ухвали суду від 13.06.2019 відповідачем до канцелярії суду були подані також копії матеріалів виконавчого провадження №57238331.

Третя особа у призначене судове засідання не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, натомість 03.07.2019 через канцелярію суду від приватного виконавця Бандоли О.О. надійшли письмові пояснення щодо стану виконавчого провадження №58476768 разом з копіями матеріалів цього виконавчого провадження. Крім того, в тексті своїх пояснень приватний виконавець Бандола О.О. клопотав про розгляд справи за його відсутності.

02.07.2019 у судовому засіданні суд на підставі ч.3 ст.194 та ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши усні пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Печерським районним судом міста Києва прийнято заочне рішення від 24.06.2016 (вільний доступ до тексту якого надано в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/58920960) у справі №757/2651/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до цього заочного рішення районним судом вирішено позов задовольнити, а саме: стягнути зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 12 722,37 доларів США, а також стягнути зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» 4 701,64 грн. у відшкодування витрат з оплати судового збору.

На виконання цього рішення від 24.06.2016 Печерським районним судом міста Києва у справі №757/2651/16-ц 24.05.2017 було видано виконавчий лист.

18.09.2018 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ляпіним Дмитром Валентиновичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57238331 з примусового виконання виконавчого листа №757/2651/16-ц, виданого 24.05.2017 Печерським районним судом міста Києва про: стягнення зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 12 722,37 доларів США та 4 701,64 грн.

В той же день приватним виконавцем Ляпіним Д,В. у межах цього відкритого виконавчого провадження були також винесені:

- постанова про стягнення з боржника основної винагороди ВП №57238331, відповідно до якої відповідач керуючись ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» вирішив стягнути зі ОСОБА_1 (боржника) на свою користь основну винагороду у сумі 36 284,91 грн. З тексту цієї постанови вбачається, що розрахунок розмір основної винагороди (36 284,91 грн.) був обчислений приватним виконавцем наступним чином: « 10% від суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом (12 722,37 дол. США, що за курсом Національного банку України складає 358 147,48 + 4 701,64 62 = 362 849,08 грн.);

- постанова про арешт майна боржника ВП №57238331, відповідно до якої відповідач наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1) у межах суми звернення стягнення, з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів.

З наявної у наданих відповідачем до суду матеріалів виконавчого провадження копії поштового відправлення №717 (конверту з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, довідкою відділення ПАТ «Укрпошта» про причини повернення) вбачається, що відповідачем на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) здійснено надсилання поштової кореспонденції, що повернулась неврученою адресату з причини «за закінченням встановленого строку зберігання». В судовому засіданні 02.07.2019 від позивача зауваження стосовно того, що адреса, за якою приватним виконавцем здійснено надсилання поштового відправлення, є неналежною не надійшло.

Також згідно наданих відповідачем матеріалів видно, що приватним виконавцем Ляпіним Д.В. 22.10.2018 в рамках виконавчого провадження №57238331 винесено постанови про арешт майна боржника (а саме - щодо накладення арешту на транспортний засіб, зареєстрований за боржником) та про розшук майна боржника (а саме - щодо оголошення у розшук конкретного транспортного засобу, що належить боржнику).

В грудні 2018 року, після надіслання на адресу боржника вимоги виконавця від 06.12.2018 №2864, приватним виконавцем Ляпіним Д.В. здійснено опис та арешт майна, що належить боржнику, за адресою: АДРЕСА_1 ), про що складено постанову про опис та арешт майна боржника від 13.12.2018 АСВП №57238331.

В подальшому приватним виконавцем прийнято постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 27.12.2018 ВП №57238331. Після отримання від ТОВ «Укспецексперт» висновку експерта про вартість майна - 4/9 частин двокімнатної квартири, загальною площею 61,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вказане майно було передано на реалізацію на електронних торгах за заявою приватного виконавця від 24.01.2019 №57238331/119.

Як вбачається з наявної у матеріалах виконавчого провадження №57238331 роздруківки з сайту ДП «СЕТАМ», аукціон з реалізації вказаного майна фактично не відбулись, та були 19.02.2019 припинені у зв`язку з надходженням постанови приватного виконавця Ляпіна Д.В. про повернення виконавчого документа стягувачу.

Суд встановив, що згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 18.02.2019 в рамках виконавчого провадження №57238331 приватним виконавцем Ляпіним Д.В. відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ - виконавчий лист №575/2651/16-ц, виданий 24.05.2017, повернуто стягувачу. Підставою для повернення такого виконавчого документа стала заява представника АТ «Альфа-банк» (вих. №34-02/19 від 07.02.2019) про повернення без виконання відповідного виконавчого листа та зняття арешту з майна боржника.

Таким чином, з наданих сторонами матеріалів (зокрема, матеріалів виконавчого провадження №57238331) вбачається, що стягнення заборгованості з боржника ( ОСОБА_1 ) у сумі 12 722,37 доларів США та 4 701,64 грн. за пред`явленим до примусового виконання виконавчого документа в ході здійсненого приватним виконавцем виконавчого провадження фактично не відбулось, оскільки було припинено за заявою стягувача.

Між тим, як зазначають сторони, вбачається з Автоматизованої системи виконавчого провадження (доступ до якої надано на офіційному сайті Міністерства юстиції України за наступним посиланням: https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) та пояснень третьої особи, 25.02.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бандолою Олександром Олексійовичем відкрито виконавче провадження №58476768 з примусового виконання постанови приватного виконавця Ляпіна Д.В. про стягнення з боржника основної винагороди від 18.09.2018 ВП №57238331. Стягувачем у вказаному виконавчому провадженні значиться Ляпін Д.В. , а боржником відповідно - ОСОБА_1

Не погоджуючись із правомірністю цієї постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 18.09.2018, ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із даним позовом. При цьому, в тексті свого позову та безпосередньо у судовому засіданні позивач пояснив, що копії матеріалів виконавчого провадження №57238331 він не отримував (в т.ч. копію постанови про стягнення з боржника основної винагороди), та про існування вказаного виконавчого провадження та оспорюваної постанови дізнався лише 08.05.2019, під час вчинення нотаріальних дій з майном. Безпосередньо текстом оспорюваної постанови від 18.09.2018 позивач ознайомився вже 14.05.2019 в ході ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №58476768.

У свою чергу відповідач у судовому засіданні 02.07.2019 не спростував жодними документальними доказами наведені позивачем обставини про дату та місце ознайомлення ОСОБА_1 з текстом спірної постанови про стягнення з боржника основної винагороди, та відповідно не підтвердив документально своє посилання на допущення позивачем пропуску процесуального строку при поданні цього позову до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за заявою стягувача виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Відповідно до норм ч. 1 і 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Перелік випадків, коли виконавчий збір не стягуються є вичерпний та наведений в ч. 5 і 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII, передбачено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, в силу положень ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню врегульовані також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, згідно з п. 8 розд. ІІІ зазначеної Інструкції, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Про розмір стягнутого виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

При цьому, п. 9 розд. цієї Інструкції встановлено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

За змістом норм ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч .1 ст. 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Зі змісту наведених норм права можна дійти висновку, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Натомість стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди приватного виконавця.

При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. А отже, фактичне виконання судового рішення та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору або основної винагороди приватного виконавця (наведена правова позиція щодо порядку стягнення виконавчого збору узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 13.03.2019.2019 у справі № 812/1413/17).

Під час розгляду даної справи суд встановив, що відповідачем в день відкриття виконавчого провадження №572383831 з примусового виконання виконавчого листа №757/2651/16-ц, виданого 24.05.2017, також була винесена постанова про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 36 284,91 грн.

В ході здійснення виконавчого провадження №57238331 приватним виконавцем вжито ряд заходів для примусового виконання рішення суду.

18.02.2019 відповідачем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Фактичне стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, не відбулось, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

Враховуючи встановлені судом у справі обставини та наведені вище норми права суд приходить до висновків, що відповідач мав право винести постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 18.09.2018, а також те, що обставина відсутності фактичного стягнення за виконавчим документом, попри вжиті приватним виконавцем заходи для примусового виконання рішення суду, не виключає наявність у приватного виконавця прва на стягнення основної винагороди за вказаною постановою в силу положень ст. 40, 45 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на положення п. 19 Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 (а саме: відповідно до цього пункту Порядку приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом), оскільки такі не відповідають нормам Закону України «Про виконавче провадження». У свою чергу норми Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» не встановлюють окремо порядок для стягнення основної винагороди приватного виконавця у випадку повернення виконавчого документу стягувачу без виконання, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». А тому, в даному випадку, відповідач при зверненні постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 18.09.2018 правомірно керувався нормами Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», з урахуванням норм Закону України «Про виконавче провадження».

Що стосується доводів позивача про те, що заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 24.06.2016 у справі №757/2651/16-ц, на виконання якого саме був виданий 24.05.2017 виконавчий лист №757/2651/16-ц, було скасоване ухвалою цього ж районного суду від 31.05.2019 (копія якої позивачем до матеріалів справи 02.07.2019), то дана обставина не спростовує правомірності спірної постанови, оскільки, по-перше, на момент прийняття спірної постанови та повернення виконавчого документа стягувачу наведені відомості не були відомі та не могли бути відомі приватному виконавцю; по-друге, сторонами не подано до суду документальні докази на підтвердження того, що виконавчий лист №757/2651/16-ц від 24.05.2017 визнано в судовому порядку таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо питання про розподіл судових витрат за результатами розгляду цієї справи, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 1, 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В даному випадку відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат, оскільки позивачу було відмовлено у задоволенні позову повністю, а документальні докази понесення відповідачем судових витрат у матеріалах справу відсутні.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 250, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративний позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича (РНОКПП , адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 10), за участю третьої особи - приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бандолу Олександра Олексійовича (адреса: 04116, м. Київ, вул. Коперніка, 3, оф. 255) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням особливостей визначених ст. 272 цього Кодексу.

Суддя Т.О. Скочок