Справа № 810/1890/16
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1890/16 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Броварської об`єднаної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року, що прийняте у місті Києві, у справі за адміністративним позовом самозайнятої особи ОСОБА_1 до Броварської об`єднаної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення форми "Р" № від 15.04.2016 на суму 88 677,66 грн;

- податкове повідомлення-рішення форми "Д" № від 15.4.2016 на суму 87 65,85 грн;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 15.04.2016 на суму 34 649,97 грн за основним платежем, 17 324,55 грн - штрафними санкціями;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 15.04.2016 на суму 152 505,65 грн;

- податкове повідомлення-рішення № від 15.04.2016 на суму 510 грн;

- податкове повідомлення-рішення № від 15.04.2016 на суму 510 грн;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4У від 31.03.2016 на суму 34 649,07 грн;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3У від 31.03.2016 на суму 135 722,63 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані рішення та вимоги є правомірними та обґрунтованими.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, проте у запереченнях на неї просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області (свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю №7452).

З 03.03.2016 по 17.03.2016 Бориспільською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області було проведено документальну планову виїзну перевірку діяльності самозайнятої особи ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування і військового збору за період з 01.01.2012 по 31.12.2014.

За результатами перевірки складено акт №60/17-, згідно висновків якого за позивачем встановлено порушення:

- п.178.3 ст.178 Податкового кодексу України (далі - ПК), в результаті чого ОСОБА_1 було занижено оподатковуваний (чистий) дохід в розмірі: за 2012 рік в сумі - 254228,80 грн.; за 2013 рік - 128170,74 грн.; за 2014 рік - 38951,71. Відповідно до п. 167.1 ст. 167, п. 178.2 ст. 178 Податкового кодексу України податок на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті за наслідками проведеної перевірки, визначений у сумі 70942,12 грн., у т.ч. за 2012 рік в сумі 43004,30 грн., за 2013 рік - 21559,63 грн., за 2014 рік - 6378,19 грн.

- абз.1 п.2 ч.1 ст.7, п.11 ст.8, п.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого визначено суму Єдиного соціального внеску у загальному розмірі 135722,53 грн., у т.ч. за 2012 рік на суму 77731,13 грн., за 2013 рік на суму 44475,25 грн. та за 2014 рік на суму 13516,25 грн.

- п. 4.1 ст. ІV, абз. 2 пп.1 п. 1 ст. 4, пп. 1 п. 1 ст. 7 та п. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»,- із нарахованої та виплаченої заробітної плати працівника за січень - червень 2013 року ОСОБА_1 не нараховано Єдиний соціальний внесок на заробітну плату 36,76% - 31558,47 грн. із заробітної плати 3,6% донараховано єдиний соціальний внесок в сумі 3090,60 грн.

- пп. 162.1.3 п. 162.1 ст. 162, пп. 163.1.1 пп. 163.2.1 п. 163.2 ст. 163, пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164, пп. 168.1.1, 168.1.2, 168.1.5 п. 168 ст. 168 ПК, встановлено не нарахування та не перерахування податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати працівника за січень - червень 2013 року по 1 особовому рахунку, донараховано податок з доходів фізичних осіб в сумі 12926,01 грн.

- п. 119.2 ст. 119 ПК - ОСОБА_1 не подано та не повідомлено про суми доходу нарахованого (сплаченого) на користь фізичним особам - підприємцям в податкових розрахунках форми №1-ДФ за оплачений товар та послуги за 1-4 квартали 2013 та 1-4 квартали 2014 років.

- п. 44.1 п. 44.3 ст. 44, п. 176.1 - а ст. 176, п. 178.6 ст.178 ПК - ОСОБА_1 не забезпечено зберігання документів пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань на підставі первинних документів, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством та не ведення обліку доходів і витрат.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем винесені:

- податкове повідомлення-рішення від 15.04.2016 №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 70 942,12 грн. та 17735,54 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 15.04.2016 №, яким позивачу визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 12 926,01 грн. та 8765,85 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 15.04.2016, яким позивачу нараховані штрафні санкцій у розмірі 17 324,55 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 15.04.2016, яким позивачу нараховані штрафні санкцій у розмірі 16 783,02 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 15.04.2016 №, яким позивачу нараховані штрафні (фінансові) санкцій у розмірі 510,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення від 15.04.2016 №, яким позивачу нараховані штрафні (фінансові) санкцій у розмірі 510,00 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ №Ф-4У від 31.03.2016 на суму 34 649,07 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ №Ф-3У від 31.03.2016 на суму 135 722,63 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач не був у належний спосіб ознайомлений із наказом про проведення перевірки, відомостями про дату її початку та місце проведення, а тому відповідач, здійснюючи перевірку, діяв не на підставі, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законодавством України, наслідком чого є невизнання розглядуваної перевірки як юридичного факту, що нівелює наслідки її проведення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Згідно із пункту 75.1. статті 75 ПК контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Абзацом 4 підпункту 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 ПК передбачено, що документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Згідно із пунктами 78.4 та 78.5 статті 78 ПК про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення документальної позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 81.1. статті 81 ПК посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

З огляду на наведені положення ПК, колегія суддів зауважує, що такий вид перевірок як виїзна документальна може проводиться за наявності декількох підстав, якими є: дійсне місце її проведення, що слідує із назви, - «виїзна» та процедури допуску ревізорів-інспекторів контролюючого органу до перевірки, що в свою чергу обумовлюється також рядом послідовних дій, таких як пред`явленням повноважним особам платника наказу на призначення перевірки, повідомлення про її проведення та службових посвідчень ревізорів-інспекторів, які будуть проводити перевірку.

Разом з тим, не дотримання вимог ПК може бути підставою для недопущення повноважними особами платника до проведення виїзної перевірки ревізорів-інспекторів контролюючого органу, що оформлюється актом та може мати інші правові наслідки чим ті, що мають місце в даній справі.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції навів мотивацію щодо наслідків порушення порядку ознайомлення позивача із початком проведення перевірки як підстави неправомірності її результатів - оскаржуваних рішень та вимог. Водночас, суд першої інстанції не врахував, що такі наслідки можуть мати місце виключно у разі проведення невиїзної перевірки, а у справі, що розглядається, мала місце виїзна перевірка за місцезнаходженням позивача.

Згідно з позицією Верховного Суду України, висловленій в постанові від 24.12.2010 у справі за позовом ТОВ «Foods and Goods L.T.D.» до Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області, про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, яка має враховуватись при застосуванні норм права у подібних правовідносинах відповідно до підпункту 8 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, що у разі коли платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та початку проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 18 червня 2019 року по справі № 809/4237/15, від 13.02.2018 по справі № № 804/5402/14, та ін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач допустив посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки. Доказів того, що позивач відмовив у такому допуску, акту про недопуск до перевірки, матеріали справи не містять.

У свою чергу, позивач у позовній заяві наполягав на тому, що перевірку було проведено за його відсутності, оскільки він у період з 22.02.2016 по 09.03.2016 перебував на стаціонарному лікуванні, при тому, що перевірка проводилась у період з 03.03.2016 по 17.03.2016 та була продовжена ще на 5 робочих днів з 18.03.2016.

Наведені обставини як підставу для висновку про проведення перевірки за відсутності позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки у вказаний позивачем період стаціонарного лікування, ним отримувалася рекомендована поштова кореспонденція податкового органу (т. 1 а.с. 107), у день початку перевірки власноручно отримано направлення на наказ (т. 1 а.с. 108). Водночас, відомостей про те, що позивач скористався своїм правом недопустити посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної перевірки.

За таких обставин, враховуючи, що позивач допустив перевіряючих до проведення виїзної перевірки, то у спірних правовідносинах предметом дослідження не може бути правомірність призначення/початку такої перервірки, оскільки їх правові наслідки є вичерпаними.

Таким чином, мотиви суду першої інстанції, з яких він дійшов висновку про задоволення позову є помилковими.

У свою чергу, колегія суддів вважає, що при проведенні перевірки відповідач допустив суттєві процедурні порушення, що нівелюють її результати.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Відповідно до пункту 44.3 статті 44 ПК платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання вищевказаних документів, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи.

Згідно пункту 44.5 статті 44 ПК у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

Згідно пункту 6.10 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 у разі пропажі або знищення первинних документів, облікових регістрів і звітності керівник підприємства, установи письмово повідомляє про це правоохоронні органи та наказом призначає комісію для встановлення переліку відсутніх документів та розслідування причин їх пропажі або знищення.

Відповідно до пункту 44.5 статті 44 ПК у разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що у разі втрати первинних документів платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити правоохоронні органи та контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності.

Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу. У такому випадку з метою достовірності проведення перевірки, контролюючий орган має перенести терміни її проведення до дати відновлення та надання документів у межах встановлених строку у 90 днів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказує на те, що 02.03.2016 були викладені його первинні бухгалтерські документи про що ним 03.03.2016 подано відповідне звернення у правоохоронні органи (т. 1 а.с. 89-90). Про втрату документів позивач у встановленому порядку повідомив відповідача 17.03.2016 (т. 1 а.с. 91). Зазначені обставини є самостійною підставою для застосування відповідачем положень пункту 44.5 статті 44 ПК щодо перенесення термінів проведення перевірки.

Проте, відповідач, незважаючи на згадане повідомлення позивача щодо неможливості надання первинних документів з поважних та незалежних від нього причин, не вчинив передбачених статтею 44 ПК дій щодо перенесення термінів проведення перевірки, та здійснив перевірку у період тобто до завершення 90 денного строку відновлення документів, без дослідження викрадених первинних документів.

Факт здійснення документальної перевірки без дослідження та оцінки первинних документів бухгалтерського та податкового обліку не заперечується і самим контролюючим органом.

Акт перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби (пункт 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22 грудня 2010 року №984 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за N 34/18772).

Акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, обов`язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Контролюючий орган не позбавлений права викладати в акті перевірки власні суб`єктивні висновки щодо зафіксованих обставин та в подальшому, у разі виникнення спору щодо рішень про визначення податкових зобов`язань, обґрунтовувати ними власну позицію щодо наявності певних допущених платником податків порушень.

Суд зазначає, що документальна перевірка за змістом підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку, а відтак акт документальної перевірки, яким встановлені податкові правопорушення, без дослідження первинних документів податкового та бухгалтерського обліку платника податків, не може бути належним та допустимим доказом складу таких порушень в розумінні статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2018 року у справі №820/15224/14.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За таких обставин, оскільки відповідачем допущенні суттєві процедурні порушення при проведенні перевірки, що призвело до передчасного оформлення її результатів, оскільки акт такої перевірки не визнаний судом належним та допустимим доказом складу зафіксованих у ньому порушень, то колегія суддів дійшла висновку, рішення та вимоги, що складені на підставі такого акту є протиправними на підлягають скасуванню.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову, проте з помилкових мотивів.

Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на суть виявлених у ході перевірки порушень, оскільки, як зазначалося, висновок відповідача про існування таких порушень є необґрунтованим внаслідок передчасного завершення перевірки.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивованій частині.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Броварської об`єднаної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 03.07.2019.