Справа № 320/1263/19
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2019 року м. Київ справа № 320/1263/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції охорони Національної поліції України про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Департаменту поліції охорони Національної поліції України (далі - відповідач) про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 170 706 грн. 18 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом від 25 вересня 2017 р. № 233 о/с «По особовому складу» майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 30 вересня 2017 р. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 р. у адміністративній справі № 810/4175/18 позов ОСОБА_1 щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту поліції охорони Національної поліції України щодо не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язано Департамент поліції охорони Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Зазначає, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у вказаній адміністративній справі від 15 січня 2019 р. рішення суду першої інстанції залишено в силі. На виконання зазначеного судового рішення відповідачем лише 6 лютого 2019 здійснено виплату зазначеної грошової допомоги, яка фактично мала бути виплачена при звільненні у 2017 р.

Тому позивач вважає, що у відповідача наявна заборгованість щодо компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 170 706 грн. 18 коп. відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 1 квітня 2019 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

3 травня 2019 р. від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити. Зазначив, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 р. № 810/4175/18 задоволено позовні вимоги позивача з посиланням на те, що положення пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права на пенсію. Відповідач зазначає, що в подальшому нарахування та виплата одноразової грошової допомоги було здійснено на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 р., що підтверджується документами.

Стверджує, що одноразова грошова допомога, яка була нарахована позивачу, не є складовою грошового забезпечення, а тому до несвоєчасної виплати такої одноразової дороги не можуть застосовуватися наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

10 травня 2019 р. до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначає, що враховуючи зміст ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для відповідальності є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вини власника, а тому з відповідача на користь позивача має бути стягнена компенсація за затримку розрахунку при звільненні в розмірі, визначеному у позові.

17 травня 2019 р. до суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Вважає, що вимога про стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку при звільненні, які обґрунтовані нормами КЗпП України, не підлягають задоволенню, оскільки ці норми не можливо застосувати до наявних між сторонами спору правовідносин.

10 травня 2019 р. до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності.

17 травня 2019 р. до суду сторони не прибули.

Ураховуючи положення ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи здійснено судом без участі представників сторін у порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 24 червня 1996 р. по 24 квітня 1999 р. позивач проходив службу в Збройних Силах України, що підтверджується військовим квитком НОМЕР_3, виданим Переяслав-Хмельницьким МВК Київської області 4 червня 1997 р. Із 18 вересня 2000 р. по 6 листопада 2015 р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України на посадах рядового та начальницького складу в підрозділах Державної служби при МВС України та безпосередньо в Департаменті державної служби охорони при МВС України, а з 7 листопада 2015 р. по 30 вересня 2017 р. проходив службу в Департаменті поліції охорони НПУ, що підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 .

Наказом від 25 вересня 2017 р. № 233 о/с «По особовому складу» майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 30 вересня 2017 р. Згідно з цим наказом вислуга років позивача станом на день звільнення складає 18 років 11 місяців 02 дні.

29 вересня 2017 р. позивач звернувся до Департаменту поліції охорони з рапортом про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Листом від 9 жовтня 2017 р. № 2-175 відповідач повідомив, що одноразова грошова допомога виплачується лише тим особам, які мають право на пенсію. Фактично цим листом позивачу відмовлено у виплаті такої допомоги.

Не погоджуючись з відмовою відповідача у виплаті одноразової грошової допомоги, 13 жовтня 2017 р. позивач звернувся на урядову гарячу лінію зі скаргою на Департамент поліції охорони. Судом встановлено, що звернення позивача було направлене на розгляд до відповідача.

Листом від 27 жовтня 2017 р. № Ч-188 відповідач повторно відмовився виплачувати позивачеві одноразову грошову допомогу, пославшись на ті ж підстави, що і у попередньому листі від 9 жовтня 2017 р. № Ч-175.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати при звільненні одноразової грошової допомоги у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 р. в адміністративній справі №810/4175/18 позов задоволено повністю, а саме: визнано протиправною бездіяльність Департаменту поліції охорони Національної поліції України щодо не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов`язано Департамент поліції охорони Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

15 січня 2019 р. постановою Шостого апеляційного адміністративного суду в адміністративній справі №810/4175/18 апеляційну скаргу Департаменту поліції охорони Національної поліції України - залишено без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року - залишено без змін.

Отже, рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 р. в адміністративній справі № 810/4175/18 набрало законної сили 15 січня 2019 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Листом відповідача від 1 березня 2019 р. позивача повідомлено, що одноразова грошова допомога виплачена позивачу 6 лютого 2019 р., згідно з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 р. в повному обсязі з урахуванням обов`язкових податків та зборів відповідно до законодавства України.

Позивач вважає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Крім того, ст. 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

На момент звільнення грошове забезпечення позивача становило 11 588 грн. 00 коп. Для визначення середньоденного заробітку необхідно грошове забезпечення за два місяці розділити на 61 день, тобто кількість днів за два місяці, що становить 346 грн. 18 коп. Позивач вважає, що оскільки він був звільнений з 30 вересня 2017 р., а виплата була здійснена відповідачем 6 лютого 2019 р., то відповідачем затримало розрахунок позивачу з 1 жовтня 2017 р. по 5 лютого 2019 р. на 493 дня, а тому відповідач повинен сплатити 170 706 грн. 18 коп. (346 грн. 18 коп. х 493 дня = 170 706 грн. 18 коп.), виходячи з грошового забезпечення на момент звільнення у розмірі 11 580 грн. 00 коп.

У зв`язку з наявною заборгованістю позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

7 листопада 2015 року набрав чинності Закон України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VIII. Згідно з вимогами пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про міліцію".

Абзацом 3 п. 15 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 9 квітня 1992 р. особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з вимогами пунктом 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 р., військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Судом встановлено, що позивач у період з 24 червня 1996 р. по 24 квітня 1999 р. позивач проходив службу в Збройних Силах України. Із 18 вересня 2000 р. по 6 листопада 2015 р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України на посадах рядового та начальницького складу в підрозділах Державної служби при МВС України та безпосередньо в Департаменті державної служби охорони при МВС України, а з 7 листопада 2015 р. по 30 вересня 2017 р. проходив службу в Департаменті поліції охорони.

Наказом від 25 вересня 2017 р. № 233 о/с «По особовому складу» майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Згідно з вказаним наказом, вислуга років позивача станом на день звільнення складає 18 років 11 місяців 02 дні.

Відповідно до вказаного вище рішення суду зобов`язано Департамент поліції охорони Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. На виконання судового рішення відповідач 6 лютого 2019 р. здійснив виплату грошової допомоги. Оскільки позивач зазначає, що він був звільнений з 30 вересня 2017 р., а виплату здійснено відповідачем 6 лютого 2019 р., то відповідачем затримало розрахунок позивачу з 1 жовтня 2017 р. по 5 лютого 2019 р. на 493 дня, тому відповідач повинен сплатити 170 706 грн. 18 коп. (346 грн. 18 коп. х 493 дня = 170 706 грн. 18 коп.), виходячи з грошового забезпечення на момент звільнення у розмірі 11580 грн. 00 коп.

З огляду на встановлені обставини справи суд зазначає про наступне.

Законами № 580-VIII та № 2262-XII не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Вимогами ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд звертає увагу, що Кодекс законів про працю України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, під яким розуміється обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у день звільнення всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти винагороду у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, а також інші компенсаційні та заохочувальні виплати, встановлені вимогами законодавства та колективним договором, право працівника на одержання яких є безумовним і не залежить від поведінки роботодавця та/або працівника. (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Крім того, статтею 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 9 квітня 1992 р. та пунктом 10 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 р. передбачено, що поліцейським, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Отже, зазначена грошова допомога нерозривно пов`язана з фактом звільнення і є для цілей застосування статей 116 та 117 КЗпП сумою, що належить працівникові від підприємства, установи, організації.

Аналогічну правову позицію у подібному спорі висловив Касаційний адміністративний суд у склад і Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 р. у справі № 806/2164/16: « 40. З урахуванням положень пункту 3 розділу І Порядку (та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС від 6 квітня 2016 р.) № 260 до складу грошового забезпечення входять, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

41. Отож, одноразова грошова допомога при звільненні зі служби також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення і Національна поліція, у структурі якої працював позивач, як роботодавець, і як орган, до відання якого віднесено виплату цієї допомоги, зобов`язане її виплатити».

Як було встановлено судом, днем звільнення позивача є 30 вересня 2017 р. Разом з цим, одноразову грошову допомогу як особі, яка звільняється із служби в поліції за станом здоров`я у розмірі 50 відсотків за кожний повний календарний рік служби, позивачеві у повному обсязі було виплачено лише 6 лютого 2019 р.

За встановлених обставин суд погоджується з доводами позивача, що повний розрахунок з ним на день звільнення проведено не було. Таким чином, час затримки розрахунку при звільненні складає 493 дня.

Відповідно до вимог пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Згідно з вимогами пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що наказом від 25 вересня 2017 р. № 233 о/с «По особовому складу» майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) з 30 вересня 2017 р. Отже, календарними місяцями, що передують події, з якою у рамках даної справи пов`язана виплата середнього грошового забезпечення, є серпень 2017 р. та вересень 2017 р.

Як убачається з листа відповідача від 1 березня 2019 р. № 2-26 позивачу було нараховано грошове забезпечення за серпень 2017 року у розмірі 11 588 грн. 00 коп., а за вересень 2017 р. у розмірі 9533 грн. 60 коп. Отже, позивачем було отримано грошове забезпечення протягом серпня-вересня 2017 р. у розмірі 21 121 грн. 60 коп.

Оскільки грошове забезпечення поліцейським нараховується за кожен календарний день служби, при розрахунку середньоденного грошового забезпечення суд виходить з кількості календарних днів у серпні (31 день) 2017 р. та вересні (30 днів) 2017 року, що в загальній сумі складає 61 день (31 день + 30 днів = 61 день).

Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 346 грн. 26 коп. (21 121 грн. 60 коп./61 = 346 грн. 26 коп.).

Отже, з урахуванням 493 дня затримки розрахунку при звільненні, позивач має право на отримання компенсації за затримку при звільненні у розмірі 170 706 грн. 18 коп. (346 грн. 26 коп. х 493 дня = 170 706 грн. 18 коп.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 26 квітня 2019 р. в справі № 806/536/16 (К/9901/7661/18), від 25 квітня 2019 р. № 804/5864/17 (К/9901/58138/18), від 30 січня 2019 р. № 807/3664/14 (К/9901/20295/18), від 30 січня 2019 р. № 806/217/17 (К/9901/21688/18) та від 18 квітня 2019 р. № 806/889/17 (К/9901/34490/18).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі наведеного, суд вбачає наявність, передбачених чинним законодавством, обставин для стягнення заборгованості на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 170 706 грн. 18 коп.

Позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції від 13 березня 2019 р. позивачем сплачено судовий збір на суму 1707 грн. 06 коп. Зважаючи на задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 1707 грн. 06 коп. підлягають стягненню на його за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Департаменту поліції охорони Національної поліції України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Департаменту поліції охорони Національної поліції України (код ЄДРПОУ - 40109110) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 170 706 (сто сімдесят тисяч сімсот шість) грн. 18 коп.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту поліції охорони Національної поліції України (код ЄДРПОУ - 40109110) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1707 (одну тисячу сімсот сім) грн. 06 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач - Департамент поліції охорони Національної поліції України, адреса: вул.. Малопідвальна, 5, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ - 40109110.

Суддя Журавель В.О.

Дата складення рішення суду 4 липня 2019 року