Справа № 620/723/19
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/723/19 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, повний текст рішення складено 23.04.2019, суддя Тихоненко О.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 31.01.2019 в розмірі 78744,27 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який розраховується відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 за період з дати звільнення по дату фактичного розрахунку.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не звертався до суду щодо розміру сум або неправильного розрахунку належних йому сум при звільненні, а тому не можна стверджувати, що з прийняттям судового рішення у справі №2540/2812/18 ст. 116, 117 КЗпП України не застосовуються.

01.07.2019 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник Військової частини НОМЕР_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника служби ракетно-артилерійського озброєння технічної частини НОМЕР_1 , відповідно до частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «і» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнений з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2018 № 212 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення з 22.08.2018 (а.с.13).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.10.2018 у справі № 2540/2812/18 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні чергової відпустки терміном 110 діб за 2015, 2016, 2017 роки та грошове забезпечення за період з 27.06.2018 по 22.08.2018 включно.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду набрало законної сили 14.01.2019.

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду в/ч НОМЕР_1 31.01.2019 перераховано на картковий рахунок позивача у ПАТ КБ «Приватбанк» 70273,44 грн., про що свідчить виписка з банку (а.с.14).

При цьому, вважаючи, що остаточний розрахунок з позивачем, таким чином, було проведено несвоєчасно, позивач звернувся з даним позовом до суду та просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2018 по 31.01.2019 в розмірі 78744,27 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення № 114), що визначає порядок проходження служби, а також права і обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, до яких належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ та яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

При цьому Положенням № 114 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено з військової служби з 22.08.2018 у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.08.2018 № 212, тоді як, фактичний розрахунок (виплату грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані дні відпустки) проведено 31.01.2019, оскільки відповідач закон розумів так, що грошове забезпечення позивачу виплачується саме в тому розмірі, в якому здійснено виплати при звільненні.

Однак з матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи розрахунок неправильним, звертався до суду з позовом про визнання протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не виключення ОСОБА_1 наказом по частині зі списків військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із закінченням контракту; зобов`язання в/ч НОМЕР_1 нарахувати, виплатити та розрахувати ОСОБА_1 повністю по грошовому забезпеченню, грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, кошти, використані у відрядженнях, матеріальну допомогу по вирішенню соціально-побутових питань за 2018 рік, а також виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 20.06.2018 по дату наказу військової частини НОМЕР_1 про виключення позивача зі списків частини у зв`язку із закінченням строку контракту; зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 наказом із списків військової частини НОМЕР_1 з повним розрахунком по всім видам забезпечення; стягнення з в/ч НОМЕР_1 моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав ОСОБА_1 в розмірі 15000 грн.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, в постановах від 24.01.2018 у справі № 807/1502/15 та від 27.06.2018 у справі № 810/1543/17.
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, а тому судом першої інстанції вірно в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов