Справа № 640/7955/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7955/19 Суддя першої інстанції: Кузьменко А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом Всеукраїнського галузевого об`єднання «Федерація роботодавців нафтогазової галузі» до Кабінету Міністрів України, третя особа - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», про визнання протиправною та нечинною постанови в частині, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року Всеукраїнське галузеве об`єднання «Федерація роботодавців нафтогазової галузі» (далі - Позивач, ВГО «ФРНГ») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - Відповідач, КМ України), третя особа - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Третя особа, АТ «НАК «Нафтогаз України»), про:

- визнання протиправною та нечинною постанову КМ України від 06.03.2019 року №226 «Деякі питання акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в частині затвердження пп. 22, пп. 23 п. 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України»;

- зобов`язання КМ України невідкладно опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданнях, в яких було офіційно оприлюднено постанову КМ України від 06.03.2019 року №226 «Деякі питання акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», після набрання вказаним рішенням законної сили.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019 року відкрито провадження у справі.

Крім того, разом з позовною заявою ВГО «ФРНГ» було подано заяву про забезпечення позову шляхом:

- зупинення дії постанови КМ України від 06.03.2019 року №226 в частині затвердження пп. 22 п. 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України», згідно з яким до виключної компетенції загальних зборів належить обрання та припинення повноважень голови і членів правління, а також в частині затвердження пп. 23 п. 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України», згідно з яким до виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішення про відсторонення голови або члена правління від здійснення повноважень та обрання особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження голови правління;

- заборони КМ України здійснювати реалізацію пп. 22, пп. 23 п. 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України», затвердженого постановою КМ України від 06.03.2019 року №226, а саме - обирати та припиняти повноваження голови і членів правління; приймати рішення про відсторонення голови або члена правління від здійснення повноважень та обирати особу, яка тимчасово здійснюватиме повноваження голови правління.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019 року заяву про забезпечення прозову задоволено частково - зупинено дію постанови КМ України від 06.03.2019 року №226 в частині затвердження пп. 22 п. 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України», згідно з яким до виключної компетенції загальних зборів належить обрання та припинення повноважень голови і членів правління, а також в частині затвердження пп. 23 п. 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України», згідно з яким до виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішення про відсторонення голови або члена правління від здійснення повноважень та обрання особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження голови правління до набрання рішенням у даній справі законної сили. У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.

При цьому, задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ВГО «ФРНГ», членом якого є АТ «НАК «Нафтогаз України», в силу положень ст. 18 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності», здійснює представництво і захист прав та інтересів своїх членів. Суд підкреслив, що існування можливості реалізації Кабінетом Міністрів України положень підпунктів 22 і 23 пункту 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України» в редакції постанови Уряду України від 06.03.2019 року №226 може призвести до порушення правових основ діяльності підприємства та, як наслідком, не лише ускладнити, а й унеможливити виконання рішення у даній справі у разі задоволення позову. Викладене, на переконання суду, свідчить про часткову обґрунтованість заявлених до вжиття заходів забезпечення позову з метою збереження існуючого правового становища до набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, що не може вважатися вирішенням спору по суті.

Залишаючи без задоволення іншу частину заяви про забезпечення позову, суд підкреслив, що зупинення дії постанови КМ України від 06.03.2019 року №226 в частині затвердження пп. 22 та пп. 23 п. 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України» виключає можливість реалізації Кабінетом Міністрів України їх приписів.

Не погоджуючись із викладеним в ухвалі рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду про забезпечення адміністративного позову. В обґрунтування своїх доводів зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції про наявність у Позивача повноважень на звернення до суду із захистом прав та законних інтересів своїх членів, зокрема, АТ «НАК «Нафтогаз України», оскільки можливості організації роботодавців представляти своїх членів безпосередньо у суді положеннями Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» не передбачено; не закріплено цього й у статутних документах ВГО «ФРНГ». З посиланням на ряд правових позицій Верховного Суду зазначає, що забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваної постанови до набрання законної сили судовим рішенням у справі є ухваленням рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Підкреслює на необґрунтованості твердження суду першої інстанції про існування можливості реалізації Відповідачем оскаржуваного акту, а також порушення правових основ діяльності підприємства. Крім того, звертає увагу, що в силу положень ч. 5 ст. 151 КАС України зупинення дії нормативно-правового акту як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидності ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася до суду. Натомість, суд, встановивши, що оскаржувана постанова Уряду України є нормативно-правовим актом, вжив заходи забезпечення позову з підстав, що їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, що суперечить наведеним законодавчим приписам.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.07.2019 року.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні представник Апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити з підстав, викладених в останній.

Представник Позивача, доводи якого підтримав представник Третьої особи, наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін з підстав обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення дії акта. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до п. 3.1 Статуту Всеукраїнського галузевого об`єднання «Федерація роботодавців нафтогазової галузі» у редакції від 25.09.2018 року (далі - Статут ВГО «ФРНГ»), останнє має статус всеукраїнського об`єднання організацій роботодавців, створеного за галузевою ознакою, та здійснює свою діяльність на території України відповідно до законодавства України та цього Статуту.

Пунктом 4.1 Статуту ВГО «ФРНГ» визначено, що основною метою діяльності Всеукраїнського галузевого об`єднання «Федерація роботодавців нафтогазової галузі» є представництво інтересів роботодавців, організацій роботодавців нафтогазової галузі в економічних, соціально-трудових та інших відносинах, захист їх законних прав і інтересів, а також координація та консолідація їх для досягнення позитивних результатів їхньої діяльності та посилення їх впливу на процеси формування соціально-економічної політики, вдосконалення соціально-трудових відносин та розвиту соціального партнерства.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 08.05.2019 року №, одним із членів ВГО «ФРНГ» є Київська міська організація роботодавців нафтогазової галузі.

Відповідно до п. 4.1 Статуту Київської міської організації роботодавців нафтогазової галузі в редакції від 23.07.2018 року, основною метою діяльності названої організації є представництво інтересів роботодавців, організацій роботодавців нафтогазової галузі в економічних, соціально-трудових та інших відносинах, захист їх законних прав і інтересів, а також координація та консолідація їх для досягнення позитивних результатів їхньої діяльності та посилення їх впливу на процеси формування соціально-економічної політики, вдосконалення соціально-трудових відносин та розвиту соціального партнерства.

Так, як встановлено судом першої інстанції, АТ «НАК «Нафтогаз України» є членом Київської міської організації роботодавців нафтогазової галузі, що підтверджується даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Київської міської організації роботодавців нафтогазової галузі від 08.05.2019 року №. Отже, АТ «НАК «Нафтогаз» є членом ВГО «ФРНГ».

Закон України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» (далі - Закон) визначає правові, економічні та організаційні засади створення і діяльності організацій роботодавців, їх об`єднань, особливості правового регулювання та гарантії їх діяльності, а також основні засади їх взаємодії з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, професійними спілками та їх об`єднаннями, іншими об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями.

Закон спрямований на підвищення ролі організацій роботодавців, їх об`єднань у формуванні та реалізації державної соціальної та економічної політики, регулюванні трудових, соціальних, економічних відносин, участі у соціальному діалозі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону організації роботодавців, їх об`єднання створюються і діють з метою представництва та захисту прав та законних інтересів роботодавців у економічній, соціальній, трудовій та інших сферах, у тому числі в їх відносинах з іншими сторонами соціального діалогу.

Основними завданнями організацій роботодавців, об`єднань організацій роботодавців є, зокрема, забезпечення представництва і захисту прав та законних інтересів роботодавців у відносинах з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, професійними спілками, іншими громадськими об`єднаннями, підприємствами, установами, організаціями та утвореними ними органами; участь у формуванні та реалізації економічної, соціальної політики держави, регулюванні економічних, соціальних, трудових відносин; співробітництво з органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, професійними спілками, їх організаціями та об`єднаннями.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону організації роботодавців, їх об`єднання мають право в порядку, передбаченому законодавством та їх статутами, представляти і захищати свої права та законні інтереси, права та інтереси своїх членів у відносинах з органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування, професійними спілками, їх об`єднаннями та утвореними ними органами, іншими громадськими об`єднаннями, підприємствами, установами, організаціями.

Тобто, положеннями Закону прямо передбачено можливість організацій роботодавців захищати свої права та законні інтереси, а також права та інтереси своїх членів у відносинах з органами державної влади. При цьому, такий спосіб захисту як звернення до суду прямо передбачений приписами ч. 2 ст. 55 Конституції України. За таких обставин, оскільки, як було встановлено раніше, АТ «НАК «Нафтогаз України» є членом ВГО «ФРНГ», яке, як організація роботодавців в силу ст. 18 Закону має право на захист прав та інтересів своїх членів, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність у Позивача правових підстав для звернення до суду із даним позовом.

При цьому, твердження Апелянта з посиланням на рішення Конституційного Суду України та Верховного Суду на те, що без вказівки закону та закріплення у статуті громадська організація не вправі звертатися до суду із позовом в інтересах її члена, судова колегія вважає помилковим у межах спірних правовідносин, оскільки, право ВГО «ФРНГ» як організації роботодавців на захист своїх членів прямо передбачена у ст. 18 Закону та Статуті Позивача. Крім того, у постанові від 23.04.2019 року у справі №200/22555/17 Верховний Суд, аналізуючи положення Закону України «Про громадські об`єднання» і КАС України, прийшов до висновку, що вони не наділяють громадську організацію без статусу юридичної особи правом представляти інтереси інших осіб в адміністративному суді. Разом з тим, наведена позиція Верховного Суду до спірних правовідносин застосована бути не може, оскільки, по-перше, в силу п. 5 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про громадські об`єднання» дія цього Закону не поширюється на суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення організацій, які здійснюють професійне самоврядування, по-друге, ВГО «ФРНГ» є юридичною особою, по-третє, як вже неодноразово зазначалося вище, право на захист своїх членів організацією роботодавців випливає зі змісту ст. 18 Закону.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року №226 «Деякі питання акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» змінено тип Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з публічного на приватне та перейменовано його в Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»; Статут Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» викладено у новій редакції.

Підпунктами 22, 23 пункту 47 Статуту Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у редакції постанови оскаржуваної постанови Уряду України визначено, що до виключної компетенції загальних зборів належить: обрання та припинення повноважень голови і членів правління; прийняття рішення про відсторонення голови або члена правління від здійснення повноважень та обрання особи, яка тимчасово здійснюватиме повноваження голови правління.

Згідно п. 15 Статуту Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року №226 засновником та єдиним акціонером Компанії є держава. Функції з управління корпоративними правами держави у статутному капіталі Компанії здійснює Кабінет Міністрів України.

Отже, на виконання згаданих пунктів постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року №226 Уряд України реалізує визначені підпунктами 22, 23 пункту 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України» у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року №226 повноваження як єдиний акціонер АТ «НАК «Нафтогаз України».

При цьому, як вірно підкреслив суд першої інстанції, ймовірна протиправність постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року №226 в оскаржуваній частині підлягає дослідженню лише піж час вирішення справи, у зв`язку з чим посилання Апелянта на те, що оскаржуваною ухвалою Окружним адміністративним судом міста Києва фактично вирішено спір по суті до розгляду справи, є помилковим.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, наразі існує можливість реалізації до вирішення справи по суті оспорюваного акта та прийняття загальними зборами АТ «НАК «Нафтогаз України» рішень, передбачених підпунктами 22, 23 пункту 47 Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України» у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 року №226, що може призвести до порушення правових основ діяльності підприємства та, як наслідок, може не лише ускладнити, а й унеможливити виконання рішення у даній справі у разі задоволення позову.

Крім того, оскільки згідно ч. ч. 1, 2 ст. 49 Закону України «Про акціонерні товариства» до товариства з одним акціонером не застосовуються положення статей 33 - 48 цього Закону щодо порядку скликання та проведення загальних зборів акціонерного товариства, а повноваження загальних зборів товариства, передбачені статтею 33 цього Закону та внутрішніми документами товариства, здійснюються акціонером одноосібно, то Кабінет Міністрів України може в будь-який момент реалізувати повноваження, встановлені оспорюваними пунктами Статуту АТ «НАК «Нафтогаз України».

Наведені твердження Окружного адміністративного суду міста Києва, на переконання судової колегії, є обґрунтованими з огляду на те, що дія оскаржуваних приписів постанови КМ України від 06.03.2019 року №226 та, відповідно, можлива їх реалізація Відповідачем, може мати своїм наслідком не зміну правових основ діяльності підприємства. При цьому посилання Апелянта на те, що жодної загрози правам, свободам та інтересам Позивача оскаржувані норми постанови від 06.03.2019 року №226, оскільки у період її дії діючий склад правління АТ «НАК «Нафтогаз України» не був змінений, судовою колегією оцінюється критично з огляду на вищевикладені обставини, а також предмет оскарження у межах даної справи.

Посилання КМ України в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції приписів ч. 5 ст. 151 КАС України судова колегія вважає помилковим з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 151 КАС України зупинення дії нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Дійсно, процесуальний закон допускає зупинення дії нормативно-правового акта як заходу забезпечення позову виключно у випадку очевидних ознак його протиправності та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акту.

Разом з тим, на переконання судової колегії, покладення в ухвалі від 14.05.2019 року про відкриття провадження у справі обов`язку на Кабінет Міністрів України опублікувати оголошення про відкриття провадження у справі з інформацією щодо оскаржуваного акту та його реквізити, та етапі вирішення питання про забезпечення позову не може бути безумовним доказом того, що постанова Уряду України в частині, що є предметом оскарження, належить до нормативно-правових актів у розумінні положень КАС України. Віднесення спірної постанови до нормативно-правових актів буде, поряд з іншим, предметом розгляду суду на стадії розгляду справи по суті, що, у свою чергу, свідчить про передчасність твердження Апелянта про належність оскаржуваного акту до нормативно-правового та необхідність застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 151 КАС України.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що питання дотримання КМ України вимог чинного законодавства при прийнятті оскаржуваної постанови в частині може та повинно бути здійснено виключно у межах розгляду і вирішення даної справи по суті позовних вимог. Разом з тим, встановлені судом першої інстанції ознаки, які об`єктивно свідчать про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, необхідності докладання значних зусиль та витрат для захисту цих інтересів у майбутньому, та послідуюче прийняття рішення про вжиття заходів забезпечення позову відповідає меті згаданого інституту. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції жодним чином не надавалася оцінка правомірності спірної постанови, чим спростовується твердження Апелянта про вирішення Окружним адміністративним судом міста Києва спору до початку розгляду даної справи по суті.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року ) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року №3-рп/2003 наголошував на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, дія у ході розгляду справи по суті оскаржуваної постанови Уряду України в частині може мати своїм наслідком вчинення останнім дій, спрямовану на реалізацію її приписів, у тому числі, щодо зміни керівного складу АТ «НАК «Нафтогаз України» та, відповідно, правового підґрунтя діяльності підприємства як члена ВГО «ФРНГ», що свідчить про пропорційність та адекватність вжиття заходів забезпечення позову та вказує на їх співмірність із заявленими позовними вимогами.

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що зупинення дії постанови КМ України в частині є допустимим та пропорційним заходом забезпечення позову, невжиття якого може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, адже вчинення Відповідачем дій, спрямованих на реалізацію положень оскаржуваної постанови, у випадку задоволення позову зумовить виникнення труднощів при виконанні рішення або необхідність приведення правовідносин у попередній стан із необхідністю витрачання значних матеріальних ресурсів.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про правильність твердження суду першої інстанції щодо обґрунтованості поданої заяви про забезпечення позову, оскільки, як було встановлено вище, викладеними у ній доводами підтверджується існування підстав та обставин для вжиття відповідних заходів. У зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 150-151, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 03» липня 2019 року.