Справа № 160/5118/19
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2019 року Справа № 160/5118/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмови у поновленні пенсії, зобов`язання вчинити певні дії,
04 червня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у поновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.05.2017 року та здійснити її перерахунок відповідно до чинного на день поновлення виплати пенсії законодавства України.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що до листопада 2016 року проживала у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, де отримувала пенсію за віком та перебувала на обліку в Криворізькому центральному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області. Надалі виїхала на постійне проживання до Держави Ізраїль, у зв`язку з чим її було знято з обліку як одержувача пенсії та виплату пенсії було припинено. Пенсію було виплачено за 6 місяців наперед по 30 квітня 2017 року включно. У квітні 2019 року вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про поновлення виплати пенсії. Однак, в листі від 23.04.2019 року № 3100/Б-09 відповідач зазначив про відсутність правових підстав для задоволення заяви про поновлення виплати пенсії, мотивуючи тим, що постійним місцем проживання позивача є Держава Ізраїль, а пенсія може бути призначена за умови оформлення належним чином документів щодо проживання на території України. Позивач вважає, що відповідач цілком безпідставно відмовив у поновленні пенсії. Припинення виплати пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання є порушенням її конституційних прав, що є недопустимим з боку органів публічної влади. Такими діями відповідач фактично порушує її право на отримання пенсії, передбачене Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому просить відновити порушене право у спосіб, визначений в позовних вимогах.
Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 р. відкрито провадження у адміністративній справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
24 червня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими. В обґрунтування своєї позиції відповідач зауважив, що позивач з 12.11.1992 року перебувала на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримувала пенсію за віком. У жовтні 2016 року позивачу було припинено виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон та виплачено пенсію за 6 місяців наперед по 30 квітня 2017 року включно. 18 квітня 2019 року засобами поштового зв`язку з смт. Білогіря Хмельницької області (незважаючи на те, що позивач проживає в Ізраїлі) було надіслано заяву про поновлення виплати пенсії в добровільній формі від 30.03.2019 року та копії ніким не завірених документів: закордонного паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера. Листом від 23.04.2019 року за вих. 3100/Б-09 позивачу відмовлено у поновленні пенсії, так як заява подана не особисто (поштою з адреси, за якою позивач не проживає) без додавання всіх необхідних документів (реєстрація місця проживання, оригінал або належним чином завірені копії паспорта та коду) та відсутності міжнародного договору, який би врегулював виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, що цілком узгоджується ч.2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005. Відповідач також зауважував, що на даний час Україною підписано міжнародні договори з 21 країною. Угода про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України не укладена. Верховною Радою України не прийнято законодавчі акти, які могли б забезпечити виплату пенсій громадянам, які мешкають в інших країнах, з якими Україною не були підписані відповідні міжнародні угоди. За таких обставин, призначити та виплачувати пенсію позивачу на інших умовах, ніж ті, які передбачене Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не має законних підстав.
03 липня 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якої зазначила, що доводи відповідача щодо необхідності особистого звернення до управління із заявою про поновлення виплати пенсії безпідставні, ґрунтується на підзаконному акті, в якому відсутні будь-які вказівки на те, що пенсіонер повинен звертатись до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву поштою. Крім того, в цих правовідносинах відсутня дискреція щодо повноважень органу Пенсійного фонду.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, з 12 листопада 1992 року перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та до виїзду на постійне місце проживання за кордон до Ізраїлю проживала в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.
За даними пенсійної справи у жовтні 2016 року ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль та виплачено пенсію за 6 місяців наперед по 30 квітня 2017 року включно.
30 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про поновлення виплати пенсії, починаючи з дати її припинення.
До заяви надано: копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон та копію ідентифікаційного коду.
Листом від 23 квітня 2019 року №3100/Б-09 Саксаганський відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомив ОСОБА_1 про відмову у поновленні пенсії.
В обґрунтування прийнятого рішення Саксаганським відділом обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зазначено, що заява про поновлення виплати пенсії не була подана особисто або законним представником, а також без документів на підтвердження місця проживання (реєстрації) на території України.
Не погодившись з відмовою у поновленні виплати пенсії за віком, що викладена у листі від 23 квітня 2019 року №3100/Б-09, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).
З 01 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).
Згідно статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
За визначенням наведеним в статті 1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною другою статті 49 Закону № 1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Статтею 51 Закону № 1058-ІV визначено, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Однак, положення пункту 2 частини першої статті 49 та положення другого речення статті 51 вказаного Закону визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009.
Так, Конституційний Суд України у рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.
Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
В пункті 3.3 Рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
За таких обставин, порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону №1058, з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.
Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).
Пунктом 2.8 Порядку передбачено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 від 24.06.2016 р., ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України.
Пенсію за віком призначено з листопада 1992 року, виплату пенсії позивачці припинено з травня 2017 року у зв`язку з її виїздом на постійне проживання до країни Ізраїль.
Враховуючи вищенаведені норми права, суд доходить висновку про те, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Припинення виплати пенсії позивачу, спираючись на той факт, що вона проживає на території іншої держави - Ізраїлю, а документів, які б засвідчили факт її проживання на території України, надано не було, суд вважає незаконним.
Положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які передбачали припинення виплати пенсії на весь час перебування за кордоном, втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто з дати прийняття рішення Конституційним Судом України №25-рп/2009.
Після прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято. А відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, проголошеного статтею 46 Конституції України.
Суд вважає за доцільне зауважити, що відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. А виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на отримання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.
При цьому, заяву про поновлення виплати пенсії може бути подано як особисто пенсіонером, так і уповноваженим представником. У чинному законодавстві відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.
За таких обставин, відмова відповідача у поновленні виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з підстав того, що вона проживає на території іншої держави, а документи, що б засвідчили факт її проживання (реєстрації) на території України (в тому числі факт проживання (реєстрації) в певному районі міста) відсутні, а заява подана не особисто, а надіслана поштою, є цілком необґрунтованою та протиправною.
Безпідставними суд вважає доводи представника відповідача щодо необхідності подання разом із заявою про поновлення виплати пенсії саме паспорту громадянина України.
Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.
Безпідставними суд вважає також доводи відповідача в обґрунтування підстав відмови у поновленні виплати пенсії як ненадання позивачем як заявником всіх документів до заяви про поновлення виплати пенсії.
Пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 р., визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати: 1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;
2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;
3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім`ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника особою з інвалідністю або учасником війни тощо).
Отже, положення п. 2.8. Порядку №22-1 не містить зобов`язуючого характеру для особи щодо надання вказаного переліку документів до заяви для поновлення виплати вже призначеної пенсії.
Суд вважає за доцільне зауважити, що пенсія як гарантована щомісячна грошова виплата та вид соціального забезпечення є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Стаття 1 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року), визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
З урахуванням викладеного, орган ПФУ має відновити виплату пенсії позивачу як громадянину України, який виїхав на постійне місце проживання за кордон, з моменту припинення її виплати за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
За таких обставин, суд вважає, що відмова відповідача у поновленні виплати пенсії позивачу, що зазначено у листі від 23 квітня 2019 року №3100/Б-09, вчинена відповідачем у межах повноважень, але не на підставі та не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.
Як передбачено ч. 1ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
З урахуванням зазначеного, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, системного аналізу норм чинного законодавства України, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області у поновленні виплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.05.2017 року та здійснити її перерахунок відповідно до чинного законодавства України.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський