Справа № 160/3213/19
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-06-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2019 року Справа № 160/3213/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
09 квітня 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі відповідач), в якій просить:
- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії, що викладені в рішеннях № 385/03.6-13 від 28.11.2018 року та № 53/03.6-13 від 01.02.2019 року;
- визнати бездіяльність відповідача щодо непоновлення пенсії протиправною;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, вчинити певні дії - провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року шляхом поновлення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією витрати частини доходів.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 28 жовтня 1995 року їй призначено пенсію за віком. 31 березня 1997 року вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Позивач зауважила, що з моменту виїзду за кордон і до сьогодення вона не отримує пенсію. Не дивлячись на рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року, яким скасовано дискримінаційні норми п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону №1058, які заборонили виплату пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за кордон, відповідач продовжує відмовляти громадянам України, що проживають за її межами, в реалізації їх законних прав на отримання пенсії. Позивач зазначила, що неодноразово зверталась до відповідача через свого представника із заявою про поновлення виплати пенсії. Лише на адвокатський запит від 23.01.2019 року вона отримала відповіді, датовані 12.02.2019 р. та 25.02.2019 р. аналогічного змісту: було відмовлено у поновленні виплат пенсії з підстав відсутності реєстрації на території України, недотримання вимоги особистого звернення із заявою про поновлення виплати пенсії, документ, що посвідчує особу, не відповідає Порядку №22-1 та не надання належно завірених копії документів. Позивач вважає, що відповідач цілком безпідставно відмовляє у поновленні пенсії. Такими діями відповідач фактично порушує її право на отримання пенсії, передбачене Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому просить відновити порушене право у спосіб, визначений в позовних вимогах.
Ухвалою судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 р. відкрито провадження у адміністративній справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
18 квітня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими. В обґрунтування своєї позиції відповідач зауважив, що за даними закордонного паспорту ОСОБА_1 вона прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль та місцем проживання її є Ізраїль. Документи, які б підтверджували факт реєстрації або фактичного проживання ОСОБА_1 в Соборному районі м. Дніпра не надані, тому звернення з питання поновлення (перерахунку) пенсії за віком є безпідставним. Крім того, чинним законодавством України не передбачено поновлення пенсії за довіреністю. Між Україною та Державою Ізраїль договору щодо пенсійного забезпечення на теперішній час не укладено, у Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не має законних підстав для поновлення пенсії за віком позивачу та її перерахунку як непрацюючій особі. Також, відповідач зауважував на порушенні позивачем строку звернення до суду з цими позовними вимогами.
03 травня 2019р. позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначила, що доводи відповідача про порушення строку звернення до суду безпідставні. ОСОБА_1 з 31 березня 1997 року не проживає в Україні, тому про рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року їй не було відомо. Також, Верховний Суд України неодноразово зауважував, що суб`єкт владних повноважень не має права посилатись на положення статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України як на підставу обмеження пенсійних виплат. Позивач також зауважила, що безпідставним є також посилання відповідача на відсутність реєстрації на території України. Згідно з ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тому, позивач як громадянин України незалежно від країни свого проживання вправі вільно користуватись своїми конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення. Крім того, чинним законодавством України не передбачено обов`язку особистого звернення заявника із заявою про поновлення виплати пенсії. А у Порядку №22-1 відсутні вимоги щодо виду паспорту, який пред`явити заявнику. Твердження ж відповідача про відсутність міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем є незаконним та дискримінаційним з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 07.10.2009 р. №25-рп/2009.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, відзив відповідача, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 є громадянкою України, до виїзду на постійне місце проживання за кордон проживала за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з пенсійним посвідченням ОСОБА_1 з 28.10.1995 року є пенсіонеркою, до виїзду за кордон отримувала пенсію за віком.
04 жовтня 2018 року ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровськ із заявою про поновлення виплати пенсії.
20 листопада 2018 року позивач через свого представника звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровськ із заявою про надання відповіді про прийняте рішення.
Листом Відділу з питань призначення та перерахунку пенсій №2 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 28.11.2018 року №385/03.6-13 гр. ОСОБА_1 відмовлено у поновленні виплати пенсії з підстав того, що заявником не надано документів на реєстрації або фактичного проживання у Соборному районі м. Дніпра, слід надати оригінал трудової книжки та копію паспорту, завірену консулом, чинним законодавством України не передбачено поновлення пенсії за довіреністю, а між Україною та Державою Ізраїль договору щодо пенсійного забезпечення на теперішній час не укладено, у управління не має підстав для поновлення пенсії ОСОБА_1 за віком та її перерахунку як непрацюючої особи.
23 січня 2019 року позивач через свого представника знову звернулась до управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровськ із заявою про поновлення виплати пенсії.
Листом Відділу з питань призначення та перерахунку пенсій №2 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 01.02.2019 року №53/03.6-13 гр. ОСОБА_1 відмовлено у поновленні виплати пенсії з підстав, аналогічним у листі від 28.11.2018 року №385/03.6-13.
Не погодившись з відмовами у поновленні виплати пенсії за віком, що викладені у листах від 28.11.2018 року №385/03.6-13 та від 01.02.2019 року №53/03.6-13, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).
З 01 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року визнано неконституційним положення п. 2 ч. 1 ст. 49, а також другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказаним рішенням встановлено, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Право громадянина на одержання пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Положеннями статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 2.8 Порядку передбачено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З аналізу наведених вище положень чинного законодавства видно, що ОСОБА_1 має право на поновлення виплати пенсії.

Припинення виплати пенсії позивачу, спираючись на той факт, що вона проживає на території іншої держави - Ізраїлю, а документів, які б засвідчили факт її проживання на території України, надано не було, суд вважає незаконним.

Положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які передбачали припинення виплати пенсії на весь час перебування за кордоном, втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто, з дати прийняття рішення Конституційним Судом України №25-рп/2009.

Саме з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права осіб на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, та саме з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

При цьому, заява про поновлення виплати пенсії може бути подана пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Суд вважає за доцільне зауважити, що відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. При цьому, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Відтак, проживаючи в Ізраїлі, громадяни України мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

За таких обставин, відмова відповідача у поновленні виплати ОСОБА_1 пенсії за віком та її перерахунку з підстав того, що позивач проживає на території іншої держави, а документи, які б засвідчили факт її проживання на території України (в тому числі факт проживання (реєстрації) в певному районі міста) відсутні.

Безпідставними суд вважає доводи представника відповідача щодо необхідності подання разом із заявою про поновлення виплати пенсії саме паспорту громадянина України на підтвердження громадянства України.

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Також суд вважає безпідставними доводи відповідача в обґрунтування підстав відмови у поновленні виплати пенсії ненадання позивачем, як заявником, всіх документів до заяви про поновлення виплати пенсії, перелічених у п. 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 р. (далі Порядок №22-1).

Згідно з п.2.8. Порядку №22-1 поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати: 1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім`ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника особою з інвалідністю або учасником війни тощо).

Отже, положення п. 2.8. Порядку №22-1 не містить зобов`язуючого характеру для особи щодо надання вказаного переліку документів.

Суд вважає за доцільне зауважити, що пенсія як гарантована щомісячна грошова виплата та вид соціального забезпечення є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стаття 1 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, у редакції протоколів № 11 та № 14 (04 листопада 1950 року), визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26 червня 2014 року Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. The United Kingdom № 44277/98).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

З дня набрання чинності рішенням №25-рп/2009 Конституційного Суду України від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, та саме з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії позивачу як громадянину України, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відмови відповідача у поновленні виплати пенсії позивачу, що оформлені рішеннями від 28.11.2018 року №385/03.6-13 і від 01.02.2019 року №53/03.6-13 вчинені відповідачем у межах повноважень, але не на підставі та не у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, необґрунтовано тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду є безпідставними та не можуть бути враховані судом, оскільки строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 19.03.2019 року у справі №806/1952/18.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

З урахуванням зазначеного, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, системного аналізу норм чинного законодавства України, суд вважає, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати з оплати судового збору у розмірі 768,40грн. відповідно до квитанції від 05.04.2019 №0.0..1.

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у поновленні виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, що викладені в листах № 385/03.6-13 від 28.11.2018 року і № 53/03.6-13 від 01.02.2019 року.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо непоновлення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з 07.10.2009 року шляхом поновлення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією витрати частини доходів.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім)грн.40коп. відповідно до квитанції від 05.04.2019 №0.0..1.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський