Справа № 620/188/19
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/188/19 Суддя (судді) першої інстанції: Житняк Л.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Костюк Л.О.,Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні та стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.01.2018 року по 08.11.2018 року у сумі 137 593,44 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року та прийняти нову постанову про задоволення позову. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що при постановленні рішення судом першої інстанції було повно досліджено усі обставини справи та дано належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам. Оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судове засідання проведено без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира ремонтної роти бронетанкового озброєння і техніки ремонтно-відновлювального батальйону.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2018 року №24 позивача було звільнено з військової служби у запас відповідно до ч.6 ст.26 з урахуванням пп."і" п.1 ч.8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за п."а" (у зв`язку з закінченням строку контракту) та виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення з 30.01.2018 року.

Оскільки вказаним наказом не було передбачено виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 40 601,39 грн., позивач звернувся до суду із позовом за стягненням належної йому суми компенсації.

Рішенням Чернігівського районного суду від 26.09.2018 року, яке набрало законної сили 17.12.2018 року, позов позивача задоволено.

Фактично виплату компенсації вартості за неотримане речове майно проведено 09.11.2018 року.

Наведені обставини вказують на те, що відповідачем допущено несвоєчасний розрахунок при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні позов, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач проходив службу та одержував грошове забезпечення за рахунок держави, тобто, не знаходився в трудових відносинах з військовою частиною НОМЕР_1 , то відносно нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку є необґрунтованими, та в їх задоволенні належить відмовити в повному обсязі.

З приводу даних спірних правовідносин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизну та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон).

Згідно ч.1 ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 (далі - Порядок № 178).

Згідно п. 2 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети, кафедри, відділення військової підготовки. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку № 178 передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (п. 5 Порядку № 178).

Відповідно до абзацу 3 пункту 242 розділу ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 р., особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача виключено із списків військової частини НОМЕР_1 з 30.01.2018 року, тобто позивач вважається звільненим з військової служби з 31.01.2018 року. Повний розрахунок з позивачем було проведено 09.11.2018 року.

У постанові Верховного Суду України від 17 липня 2015 року (справа №21-8а15), при тлумаченні положень статей 3 Кодексу законів про працю України, ст.18 Закону України «Про міліцію», зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі

Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2018 року у справі №805/977/16-а (провадження №К/9901/8708/18), від 04.04.2018 року у справі №805/5111/15-а (провадження №К/9901/6929/18).

Крім того, у постанові від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15 Верховний Суд України підкреслив, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців, в тому числі працівників правоохоронних органів, членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Нормативно - правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями закріпленими в Конституції та законах України з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими законами.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов не вірного висновку про те, що норми статей 117 КЗпП не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, якщо працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд, на підставі ст. 117 КЗпП України, стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів вважає, що період часу з 31.01.2018 року по 08.11.2018 року є часом прострочення розрахунку з позивачем при звільненні, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 31.01.2018 року по 08.11.2018 року є обґрунтованими.

Посилання відповідача, як на підставу правомірності своїх дій, на те, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно здійснюється в межах бюджетних асигнувань, однак, кошти на зазначені цілі не надходили, є безпідставними, позаяк відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для не проведення розрахунку при звільненні та не виплати особі гарантованих виплат.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу третього пункту 3 Порядку № 100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В силу пункту 2 Постанови № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення та одноразових видів виплат колишньому військовослужбовцю військової частин НОМЕР_1 ОСОБА_1 , грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню (листопад-грудень 2017 року), складало 29762,97 грн. (18594,17 грн. + 11168,80 грн.), отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 487,92 грн. (29762,97 грн./ 61 (кількість днів)).

Отже сума середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 137593,44 грн.(487,92*282 (кількість днів затримки)).

Враховуючи, що 30.01.2018 року був останнім робочим днем позивача, та саме цією датою необхідно було здійснити розрахунок з позивачем, колегія суддів приходить до висновку про те, що сума середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 31.01.2018 року по 08.11.2018 року, та складає 137593,44 грн. (487,92 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 282 (кількість днів затримки)).

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити та стягнути на його користь 137593,44 грн. за час затримки розрахунку при звільненні.

В даному випадку суд першої інстанції не повною мірою з`ясував обставини, що мають значення для справи, з огляду на що мають місце підстави для задоволення апеляційної скарги позивача, та, відповідно, скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 137593,44 (сто тридцять сім тисяч п`ятсот дев`яносто три) гривні 44 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2018 року по 08.11.2018 року..

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Є.В Чаку

Судді: Л.О.Костюк
Є.І.Мєзєнцев