Справа № 540/858/19
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/858/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ковбій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

встановив:

Херсонське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі позивач, ФСЗ) звернулось до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач, ФОП Кузьменко О.П.), в якому просить стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарської санкції у розмірі 21583,18 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 116,55 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (в редакції від 06.10.2005 року Закон №2960І-V) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації, громадські організації осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою ст. 19 і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При цьому відповідно до Закону виконанням нормативу робочих місць вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним. Позивач вказує, що за робоче місця, призначене для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайняте особами з інвалідністю в 2018 році, відповідач до 16.04.2019 року повинен був самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції у розмірі 21583,18 грн., у відповідності до звіту за формою 10-ПІ № 2315 від 28.02.2019 р. за 2018 рік та розрахунку заборгованості по сплаті вищезгаданих санкцій. Крім того, нарахована пеня у сумі 116,55 грн. У зв`язку із несплатою вказаних сум, утворилась заборгованість у розмірі 21699,73 грн. Несплата вказаних санкцій завдає значної шкоди державним інтересам, не дозволяє в повній мірі створити особам з інвалідністю необхідні умови, які дають можливість вести повноцінний спосіб життя. На підставі викладеного, просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 20.05.2019 року провадження у справі відкрито, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Судове засідання призначено на 11.06.2019 року.

10 червня 2019 року від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи та надання часу для надання відзиву на позов.

Розгляд справи призначено на 20.06.2019р. об 11:00 год.

18.06.2019 року відповідачем надано до суду відзив на позов, з якого вбачається невизнання ним позовних вимог з наступних підстав.

Так відповідач зазначає, що застосування адміністративно-господарських санкцій необґрунтоване, оскільки в діях відповідача відсутній склад правопорушення. Протягом 2018 року відповідачем направлено до Херсонського міського центру зайнятості звіт про наявність вакансій за встановленою формою № 3-ПН, в якому вказав про можливість та потребу працевлаштування особи з інвалідністю. Відповідач вважає, що його обов`язками є створити робоче місце для особи з інвалідністю, надати держслужбі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування вказаних осіб, звітувати перед відповідачем про зайнятість та працевлаштування, які він виконав. Пошук та направлення до нього працівників справа центру зайнятості. Усі особи, що направлялись до відповідача, відмовились від працевлаштування.

В судове засідання призначене на 20.06.2019 року сторони не з`явились, 11 червня 2019 року позивачем через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи без його участі, в порядку письмового провадження. Про розгляд справи в порядку письмового провадження відповідачем зазначено у відзиві на позов від 18.06.2019 року.

Частиною 9 ст. 205 КАС України передбачено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства суд дійшов наступного.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог ст.18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч. 1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Статтею 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Згідно із ч. 2 та 3 статті 18-1 Закону № 875-ХІІ рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Судом встановлено, що основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є вантажний автомобільний транспорт (КВЕД 49.41).

27.02.2019 ФОП ОСОБА_1 подано до Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік за формою №10-ПІ затвердженою Наказом Мінпраці України 10.02.2007 № 42, відповідно до якого у 2018 році середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві становила 11 осіб, норматив штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 1 особа, фактично не працювало жодної особи з інвалідністю. Сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування відповідачем не зазначена. Середньорічна заробітна плата штатного працівника 43166 грн.

З матеріалів справи, а саме, листа-відповіді Херсонського міського центру зайнятості від 15.04.2019 року за вих. №2120/04/1425/19 слідує, що відповідач подавав до Херсонського міського центру зайнятості звітність за формою 3-ПН "Звіт інформація про попит на робочу силу (вакансії)" (затверджено Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 31.05.2013 р. № 316.

Для працевлаштування було зазначено 1 посаду "прибиральник службових приміщень" та 1 посаду - "сестра медична". Категорія громадян бажана для працевлаштування на дану вакансію була зазначена інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Крім того, з вказаного повідомлення вбачається, що в 2018 році особи з інвалідністю, які знаходились на обліку в Херсонському міському центрі зайнятості до ФОП ОСОБА_1 направлялися, але двоє безробітних відмовились від запропонованої роботи.

Також зі згаданого листа Херсонського міського центру зайнятості вбачається, що одній особі, яка була направлена на працевлаштування до ФОП ОСОБА_1 , було відмовлено роботодавцем за станом здоров`я, хоча згідно довідки МСЕК особа могла працювати на посаді "прибиральник службових приміщень", але роботи виконувати у зменшеному обсязі, без перебування біля джерел води, вогню, на висоті, механізмів, що рухаються.

Однак, судом встановлено, що, фактично, до відповідача було направлено дві особи, а не три, як зазначає Херсонський міський центр зайнятості, гр. ОСОБА_2 було направлено двічі, про що свідчать направлення на працевлаштування №0010007 від 17.04.2018р. та № 10007 від 17.04.2018р. (а.с. 10-11).

Як вбачається з досліджених судом корінців направлень на працевлаштування, у направлені №0010007 від 17.04.2018р. стоїть позначка "відмова особи" - ОСОБА_2 та дата, коли зазначена особа звернулася до відповідача, а саме, 20.04.2018 року.

При цьому, 23.04.2018 року ОСОБА_2 знову звертається до ФОП ОСОБА_1 . з направленням та корінцем №10007 від 17.04.2018р., та надає вже довідку огляду МСЕК серія 2-18 А3 №104021 від 29.04.2010р., згідно якої ОСОБА_2 може працювати прибиральницею, але роботи виконувати у зменшеному обсязі, без перебування біля джерел води, вогню, на висоті, механізмів, що рухаються, на яку й послався роботодавець, як на підставу прохання направити на створене робоче місце іншу кандидатуру.

З огляду на викладене, суд вважає безпідставними відомості Херсонського міського центру зайнятості, надані ним в листі №2120/04/1425/1 від 26.03.2019 року на адресу Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, в частині відмови ФОП ОСОБА_1 . 1 особі з інвалідністю, направленою до нього центром зайнятості, оскільки 20.04.2018 року зазначена особа відмовилась у працевлаштуванні, а 23.04.2018р. надала довідку МСЕК, зі змісту якої вбачається, що відповідач не може використовувати працю даної особи на підприємстві, оскільки, як зазначалося вище, ФОП ОСОБА_1 займається вантажоперевезеннями, службові приміщення відсутні, наявний лише бокс, у якому перебувають та їздять вантажні автомобілі, рухаються механізми, містяться оглядові ями.

З наведеного слідує, що ФОП ОСОБА_1 створене та введено в дію місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, на підставі чого суд вважає, що відповідачем вжито всіх залежних від нього заходів, щодо забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідно до встановленого нормативу.

При цьому суд зазначає, що обов`язок підприємства по створенню робочих місць інвалідів не супроводжується обов`язком щодо їх працевлаштування. Роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення порушення, а факт не працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян, у зв`язку з їх відсутністю, не може слугувати підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій та нарахуванню пені, підставою для застосування яких є наявність вини юридичної особи.

Забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості (частина перша статті 18 Закону).

Пунктом 5 частиною 4 статтею 50 Закону України "Про зайнятість населення" визначено право роботодавця одержувати від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, безоплатно інформацію про пропонування робочої сили, послуги з добору і направлення на працевлаштування незайнятого населення, у тому числі осіб, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону, а також інших осіб, які шукають роботу.

З огляду на викладене, обов`язок працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Однак, робочі місця залишилися вакантними у зв`язку з тим, що особи з інвалідністю, які направлялись центром зайнятості до відповідача відмовились від працевлаштування, тобто не з вини відповідача.

Крім того, необхідно зазначити, що позивачем не надано достовірних доказів, які свідчили б про факт відмови зі сторони відповідача у працевлаштуванні особи з інвалідністю, яка здатна виконувати роботу на підприємстві відповідача, за 2018 рік, а судом відповідне не встановлено.

Аналіз положень чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що виключним обов`язком підприємства є вжиття заходів для працевлаштування інвалідів, до яких належить створення в установленому порядку робочих місць інвалідів у межах нормативу та інформування органів державної служби зайнятості про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Постановою Верховного Суду України від 02 лютого 2010 року, що ухвалена у справі за № 10/03, викладено правову позицію щодо застосування положень статей 18-20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, яка полягає у наступному. Суди, дійшовши висновку про обґрунтованість застосування санкцій за незайняті інвалідами робочі місця, помилково не врахували, що обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування. У зв`язку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження відповідача інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні одним з основних елементів вказаного правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

У зв`язку з тим, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, або за відмову направлених інвалідів працевлаштуватися або за відсутності безпосереднього звернення інваліда для працевлаштування.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оскільки, при розгляді справи встановлено, що вини відповідача по невиконанню нормативу створення робочих місць для інвалідів за 2018 рік немає, в його діях відсутні порушення статей 18, 19, 20 Закону № 875-ХІІ, а роботодавець, в свою чергу, вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення за невиконання нормативу робочих місць, суд приходить до висновку, що вимога позивача про застосування адміністративно-господарських санкцій до відповідача є необґрунтованою, а тому в задоволенні даного позову слід відмовити.

Керуючись статтями 9, 14, 52, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

У задоволені адміністративного позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Ковбій О.В.

кат. 112040201