Справа № 631/144/19
Суддя: Трояновська Т. М.
Дата ухвалення: 2019-05-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

провадження № 2-а/631/36/19
справа № 631/144/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2019 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Трояновської Т.М.,

за участю секретаря судового засідання М`ячиної Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти № 6 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Зілінського Дмитра Сергійовича про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд скасувати постанову поліцейського Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Зілінського Дмитра Сергійовича, серії НК № 017719 від 03.02.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення в розмірі 425,00 грн. та закрити провадження у справі

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що постановою поліцейського Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Зілінського Дмитра Сергійовича серії НК № 017719 від 03.02.2019 року на нього було накладено адміністративне стягнення за порушення вимог частини 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення в розмірі 425 (чотириста двадцять п`ять) гривень.

Позивач вважає, що зазначена постанова являється незаконною, винесена з порушенням норм адміністративного, матеріального та адміністративно-процесуального права та підлягає скасуванню з наступних підстав. В постанові в справі про адміністративне правопорушення інспектором ДПС зазначено, що ОСОБА_1 03.02.2019 року, о 10 годині 36 хвилин, начебто рухаючись по автодорозі М-03 Київ-Харків на перехресті вулиці Заводська, керуючи автомобілем ВАЗ 11183 державний номерний знак НОМЕР_1 проїхав регульоване перехрестя на заборонений сигнал світлофора, чим порушив правила проїзду перехрестя передбачені пунктом 8.7.3 » Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі Правила дорожнього руху України).

Як зазначив позивач, він дійсно, у зазначений в постанові час та місці, керуючи автомобілем ВАЗ 11183 державний номерний знак НОМЕР_1 проїхав регульоване перехрестя, не порушуючи скоросний режим руху зі швидкістю 50 км/год, на блимаючий зелений сигнал світлофора, а закінчив перетин перехрестя на жовтий сигнал світлофора, про що пояснив інспектору та сказав у поясненні до постанови серії НК № 017719 від 03.02.2019 року, переглянувши відеозапис даної пригоди, на відеокамері у приміщенні посту ДПС. Також позивач відмітив, що рухаючись по мокрій автомобільній дорозі з температурою навколишнього середовища близько нуля градусів, він не мав технічної можливості різко зупинитися, оскільки гальмівний шлях становить 35 50 метрів й автомобіль зупинився на самому перехресті, перегороджуючи проїзну частину. Крім того, ОСОБА_1 наголосив, що пункт 8.11 Правил дорожнього руху Ураїни дозволяє водіям закінчувати рух но жовтий сигнал світлофора не використовуючи єкстренне гальмування за умови забезпечення безпеки дорожнього руху. Застосувавши єкстренне гальмування при ситуації, яка склалася він не міг, оскільки автомобіль могло занести. Закінчуючи маневр, як зазначив позивач, він не заважав іншим учасникам руху, та на перехресті не було пішоходів, що було видно на відеозаписі.

Позивач вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення серії НК №017719 від 03.02.2019 рокує незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки при її складанні було порушено вимоги статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення в частині надання будь яких доказів на порушення Правил дорожнього руху України.

Ухвалою суду від 13 лютого 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, а також зобов`язано Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції направити до суду відеозапис, яким зафіксовані обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду 02.05.2019 року надав заяву, зареєстровану за вхідним № 3040/19-вх, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності (а.с. 50).

Відповідач, поліцейський роти № 6 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Зілінський Д.С. будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідно до положень статтей 124 - 127, частини 1 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 31, 37, 38, 49), в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. На пропозицію суду подати відзив на позовну заяву, відповідо до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), заяви свідків, шо підтверджують заперечення проти позову, відповідач не відреагував. Копію відеозапису, яким зафіксовані обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення до суду не направив.

Суд з цього приводу вважає за необхідне зазначити, що провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення осіб до адміністративної відповідальності відноситься до категорії термінових адміністративних справ і розглядаються з урахуванням положень § 2 Глави 11 Розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частин 2 та 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Аналогічні приписи містить й у частині 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючи до уваги той факт, що судом створені необхідні умови для реалізації відповідачем по справі своїх процесуальних прав на участь у розгляді справи в суді, враховуючи, відсутність підстав для визнання явки сторін обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін по справі.

Вивчивши доводи, що містяться у позовній заяві та подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Правил дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 3 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення здійснюється в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України з особливостями, встановленими Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності викладені у статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 03 лютого 2019 року позивача ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення пункту 8.7.3 «г» Правил дорожнього руху України.

Зі змісту постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК № 017719, винесеною 03.02.2019 року поліцейським роти № 6 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Зілінським Дмитром Сергійовичем встановлено, що ОСОБА_1 03.02.2019 року о 10 годині 36 хвилин, керуючи транспортним засобом марки ВАЗ 11183, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі М-03 Київ-Харків на 469 км проїхав перехрестя на заборонений сигнал світлофора (жовтий), чим порушив пункт 8.7.3 Правил дорожнього руху України (а.с. 4).

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Адміністративна відповідальність за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення настає в разі порушення водіями транспортних засобів правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, ненадання переваги в русі маршрутним транспортним засобам, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування водієм під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Як свідчать матеріли справи, фактично позивача було притягнуто до відповідальності за те, що він рухаючись по автодорозі М-03 Київ-Харків проїхав перехрестя на заборонений (жовтий) сигнал світлофора, порушуючи при цьому вимоги пункту 8.7.3 «г» Правил дорожнього руху України.

У своєму позові ОСОБА_1 заперечується факт порушення ним вищевказаного пункту Правил дорожнього руху України, оскільки вважає, що керуючи автомобілем ВАЗ 11183, державний номерний знак НОМЕР_1 , 03 лютого 2019 року він проїхав перехрестя, не порушуючи швидкісний режим руху, на блимаючий зелений сигнал свілофора, а закінчив перетин перехрестя на жовтий сигнал світлофора, для уникнення аварійної ситуації враховуючи мокре асфальтове покриття.

Аналогічні письмові пояснення, були надані позивачем інспектору роти № 6 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції Зілінському Д.С. під час розгляду ним справи про притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.5).

Так, підпункт «ґ» пункту 8.7.3 Правил дорожнього руху України встановлює, що жовтий сигнал світлофора забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів.

Відповідно до пункту 8.10 Правил дорожнього руху України у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

Разом із тим положеннями пункту 8.11 Правил дорожнього руху України передбачено, що водіям, які в разі ввімкнення жовтого сигналу або підняття регулювальником руки вгору не можуть зупинити транспортний засіб у місці, передбаченому пунктом 8.10 цих Правил, не вдаючись до екстреного гальмування, дозволяється рухатися далі за умови забезпечення безпеки дорожнього руху.

Враховуючи вищезазначені положення Правил дорожнього руху України, а також те, що позивач продовжив рух транспортного засобу на перехресті після ввімкнення жовтого сигналу світлофора, оскільки при екстреному гальмуванні позивач не міг зупинитися згідно вимог Правил дорожнього руху України, суд вважає про відсутність підстав для притягнення останнього до адміністративної відповідальності. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про зворотне відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування правоти прийнятого рішення, суду не надано.

Відповідно до приписів пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Положеннями пункту 8 частини 1 статті 23 вказаного Закону зазначено, що у випадках, визначених законом, поліція здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Нормами статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення Правил дорожнього руху України за частиною 2 статті 122 цього Кодексу. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

З метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом № 1395 від 07.11.2015 року МВС України затверджено відповідну Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Згідно з пунктом 4 Розділу І, пункту 2 Розділу III вказаної Інструкції у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу; постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачена, зокрема, приписами частини 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Пунктом 10 Розділу ІІІ наведеної Інструкції передбачено, що поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з пунктами 1 та 2 Розділу ІV зазначеної Інструкції розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. Зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення повинен відповідати статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративні правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Натомість, в матеріалах адміністративної справи відсутні будь-які докази винуватості ОСОБА_1 у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З розділу 8 постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії НК № 017719 від 03.02.2019 вбачається, що в даному конкретному випадку, до постанови не було додано жодного доказу на підтвердження винуватості позивача по справі, окрім його письмових пояснень. Посилання на здійснення відеофіксації порушення зазначена постанова також не містить.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинста України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статті 73 Кодексу адміністративного судочинста України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинста України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинста України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, в адміністративному процесі у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Дія цієї презумпції є імперативною і покладає обов`язок на суб`єкта владних повноважень аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Натомість, відповідачем, ані в постанові, що оскаржується, не зазначено, ані до суду не надано жодного об`єктивного і беззаперечного доказу, який б підтверджував факт вчинення позивачем порушення вимог пункту 8.7.3 «ґ» Правил дорожнього руху України та наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В силу принципу презумпції невинуватості, встановленого статтею 62 Конституції України та діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 17 червня 2011 року у справі «Бочаров проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Алене де Рібермон проти Франції» Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Таким чином, всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Виходячи з викладеного, суд керуючись принципом верховенства права, вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу є необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, статтями 2, 8, 9, 77, 78, 125 127, 194, 229, 242 246, 255, 268, 286, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 9, 121, 222, 251, 252, 254, 280, 283, 284, ч. 3 ст. 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до поліцейського роти №6 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Зілінського Дмитра Сергійовича про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити.

Постанову поліцейського Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Зілінського Дмитра Сергійовича, серії НК №017719 від 03.02.2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення в розмірі 425,00 гривен, скасувати.

Справу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом днів з дня його проголошення відповідно до частини 4 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, якому повний текст рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається відповідно до пункту 15.5 ч.1 розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області.

Рішення суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Нововодолазьким РВ УМВС України в Харківської області 15 березня 1999 року.

Відповідач: поліцейський роти № 6 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції лейтенант поліції Зілінський Дмитро Сергійович, місце знаходження: 61033, місто Харків, вулиця Шевченка, 315-а.

Суддя: Т.М. Трояновська