Справа № 826/6440/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 липня 2019 року № 826/6440/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії:

головуючої судді - Добрівської Н.А., суддів: Кузьменко А.І., Маруліної Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
провизнання протиправним та скасування рішення КМУ №576 від 12.10.1992 року, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту також - відповідач, КМУ) з вимогами:

- визнати незаконною або такою, що не відповідає нормативно-правовим актам вищої юридичної сили, та не чинною Постанову Кабінету Міністрів України №576 «Про затвердження Положення про дозвільну систему» від 12.10.1992 (далі - Постанова №576, оскаржувана Постанова);

- встановити відсутність компетенції Кабінету Міністрів України щодо врегулювання питання обмеження права власності та оборотоздатності об`єктів цивільних прав, оскільки відповідно до Конституції України такі питання регулюються законами.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 16.03.2016 він звернувся до магазину «Ібіс» з метою придбання травматичної зброї. Однак, йому було відмовлено у продажу такої зброї з посиланням на відсутність у позивача відповідного дозволу. В письмовій відповіді директора магазина в якості підстави для відмови позивачу у продажу зброї було зазначені положення Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів (далі - Інструкція), затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) від 21.08.1998 за №622. Зокрема, у відповіді наголошено на положеннях пункту 8.1 та абзацу дев`ятого пункту 12.2 Інструкції, в яких вказано про запроваджений цією Інструкцією дозвільний порядок реалізації права на придбання травматичної зброї, яке може бути реалізоване лише за наявності відповідного дозволу. Позивач вважає відмову незаконною, оскільки така фактично обмежує його права, як особи, що набула повної цивільної дієздатності придбати річ з підстав необхідності «мати дозвіл на придбання зброї», оскільки Конституцією України, Законами України не передбачено вимог щодо необхідності отримання жодних «дозволів на зброю».

Позивач наголошує, що нормативні акти, у відповідності до яких було прийнято Інструкцію, крім оскаржуваної Постанови КМУ втратили чинність. У зв`язку з наведеним позивач вказує, що «формально чинним нормативно-правовим актом», який обмежує його права, залишається оскаржувана Постанова №576, яка в свою чергу, на переконання позивача, не відповідає Конституції та законам України, зокрема: статті 8, статті 19, пунктам 1, 7, 8 статті 92 Конституції України та частині першій Перехідних положень Конституції України; статті 178 Цивільного кодексу України; частинам першій і другій статті 2 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності»; статті 3, частині першій статті 4, Закону України «Про дозвільну систему у господарській діяльності».

З огляду на зазначене, вважаючи Постанову КМУ №576 від 12.10.1992 протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 25.04.2016 позовна заява залишена без руху та надано строк позивачу на усунення виявлених судом недоліків.

У зв`язку з надходженням від позивача додаткових документів на виконання вимог суду, ухвалою від 10.05.2016 судом постановлена ухвала, якою відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні 26.09.2016 представником відповідача подані письмові заперечення проти позову, в яких уповноважений представник просить відмовити у задоволенні позову, наполягаючи при цьому на безпідставності та необґрунтованості позовних вимог. Зокрема, представник відповідача стверджує про не доведення позивачем наявності порушеного права у спірних правовідносинах внаслідок видання КМУ оскаржуваної постанови, а також наголошує на відповідності оскаржуваного нормативно-правового акта вимогам законодавства, як чинного на момент її прийняття, так і на день звернення позивача до суду із даним позовом. Також представник відповідача звертає увагу суду на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки з дати прийняття оскаржуваної постанови минуло майже 24 роки.

Одночасно, у судовому засіданні 26.09.2016 представником відповідача надано підтвердження здійснення публікації відповідного оголошення щодо розгляду даної справи Окружним адміністративним судом міста Києва.

26.09.2016 від відповідача надійшло клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду із даним позовом.

Від позивача 19.01.2017 надійшли додаткові пояснення щодо заявлених ним вимог з урахуванням наданих відповідачем заперечень. У вказаних додаткових поясненнях позивач вказує, що підставою для звернення до суду слугувала відмова у придбанні зброї, яка була мотивована положеннями Інструкції №622, прийнятої на підставі оскаржуваної Постанови, що є свідченням обмеження його прав. Позивачем також повторно наголошено на невідповідності оскаржуваного нормативно-правового акта Конституції України, Цивільному кодексу України та положенням Законів України «Про ліцензування видів господарської діяльності» і «Про дозвільну систему у господарській діяльності». Щодо строку звернення до суду, позивач наполягає на його дотриманні, оскільки такий строк має обчислюватись з дати, коли особа дызналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, і, в даному випадку, це є 16.03.2016 - дата, коли йому було відмовлено у придбанні зброї. До того ж, зважаючи на рік народження позивача - 1994, він не мав можливості вчасно звернутись до суду із даним позовом.

17.07.2017 від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначає про втрату оскаржуваною Постановою своєї регуляторної функції внаслідок прийняття інших нормативно-правових актів.

На підставі розпорядження про повторний автоматизований розподіл від 10.10.2017 за №3946 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2017 визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/6440/16 та вказану справу 17.10.2017 передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою суду від 23.11.2017 справу прийнято до провадження, зобов`язано учасників процесу подати до канцелярії суду всі наявні документи та пояснення, які, на їх думку, мають значення для розгляду даної справи, крім тих, що вже наявні в матеріалах справи, а також призначено справу до розгляду у попередньому судовому засіданні.

Разом з тим, 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України шляхом викладення його в новій редакції.

Пунктом 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв`язку з наведеним, розгляд даної справи продовжено судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 15.12.2017.

В підготовчому засіданні 24.01.2018 представником позивача подані додаткові пояснення по суті позову, в яких, крім наведених раніше доводів, представником позивача вказується на наступне (тези): оскаржувана Постанова в порушення вимог законодавства не була опублікована, що вказує на втрату нею чинності; Постановою №576 встановлюється спеціальний правовий режим власності, що порушує вимоги статті 92 Конституції України, відповідно до якої правовий режим власності встановлюється виключно законами; оскаржуваною Постановою встановлюються відмінні від законів і Конституції обмеження підприємницької діяльності; скасування Постанови №576 не призведе до необмеженого перебування в обігу усіх видів зброї, оскільки всі важливі суспільні відносини врегульовані відповідними законами.

24.01.2018 представником відповідача поданий відзив на позов, в якому, окрім наведеного у попередніх запереченнях, зазначається про відповідність оскаржуваної Постанови вимогам законодавства, чинного на момент її прийняття, зокрема, постанові Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 за №2471-XII, якою затверджено, крім іншого, спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, придбаного громадянами з відповідного дозволу; Кодексу України про адміністративні правопорушення, яким встановлювалась відповідальність за порушення громадянами порядку придбання, зберігання, передачі іншим особам або продажу вогнепальної, холодної чи пневматичної зброї без дозволу органів внутрішніх справ (стаття 190 КУпАП у відповідній редакції). В подальшому були прийняті і інші нормативно-правові акти, якими врегульовувались відповідні питання що визначали спеціальний порядок для придбання та використання зброї на території країни. При цьому, Постанова №576 прийнята з метою запровадження чітких правил ведення діяльності, що в свою чергу стане запорукою безпеки громадян і ніяким чином не регулює право власності громадян. Також представник відповідача наголошує на відповідності оскаржуваної постанови КМУ Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

На вимогу суду представником відповідача надано додаткові докази на підтвердження здійснення публікації оголошення про розгляд даної адміністративної справи, що було здійснено в Офіційному віснику України №45 від 17.06.2016.

У підготовчому засіданні 24.05.2018 судом постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні колегією у складі трьох суддів.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити з наведених у позові і додаткових поясненнях підстав.

Представник відповідача проти позову заперечив і просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази та з`ясувавши обставини у даній справі, колегія суддів, оцінюючи факт порушень прав позивача оскаржуваним нормативно-правовим актом, виходить з наступного.

На день звернення позивача до суду із даним позовом діяли положення Кодексу адміністративного судочинства України в редакції до 15.12.2017.

Завдання адміністративного судочинства визначалось частиною першою статті 2 цього Кодексу як захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень встановлювались статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, у відповідності до частини другої вказаної норми Кодексу, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як підтверджено позивачем з наданням відповідних доказів, 16.03.2016 йому було відмовлено у придбанні зброї, яка (у відповідь на його скаргу від 16.03.2016) була мотивована наявністю спеціального порядку придбання зброї, встановленого Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21.08.1998 за №622 (далі по тексту - Інструкція №622). Наведена Інструкція №622, в свою чергу, була прийнята відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 № 576 «Про затвердження Положення про дозвільну систему», що, на відміну від інших нормативно-правових актів, на підставі яких прийнята Інструкція №622, не втратила своєї чинності. Наведене, на переконання позивача, як і невідповідність оскаржуваної Постанови вимогам чинного законодавства, призвело до порушення прав позивача.

Таким чином, учасником правовідносин, в яких було практично застосовано положення оскаржуваної постанови, позивач став саме 16.03.2016. Протилежного відповідачем не доведено.

Крім того, судом враховується і вік позивача на час звернення до суду із даним позовом (рік народження позивача 1994), який вказує на неможливість вчасного оскарження ним даного нормативно-правового акта.

Відповідно до частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції на день звернення позивача до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, ОСОБА_1 став суб`єктом тих правовідносин, що регулюються положенням Постанови КМУ №576 від 12.10.1992 тільки 16.03.2016.

Наведені обставини відповідачем, з посиланням на належні, достатні і допустимі докази, не спростовані, що виключає наявність підстав для задоволення його клопотання про залишення позову без розгляду.

З`ясовуючи питання обґрунтованості заявлених позивачем вимог і доведеності відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, правомірності його дій і рішення, з урахуванням предмета дослідження у даній справі, колегія суддів враховує наступне.

Оскаржувана постанова №576 «Про затвердження дозвільної системи» прийнята Кабінетом Міністрів України 12.10.1992.

На час її прийняття на території України діяли положення Конституції (Основний Закон) України (в редакції Закону України від 17.09.1991 із змінами, внесеними згідно з Законами №8303-11 від 27.10.1989, №404-12 від 24.10.1990, №1213а-12 від 19.06.1991, №1293-12 від 05.07.1991, №2113-12 від 14.02.1992; далі по тексту Конституція 1991 року), відповідно до положень якої, Кабінет Міністрів України (Уряд України) визначався як орган державної виконавчої влади України (стаття 115 Конституції 1991 року).

Згідно статті 118 Конституції 1991 року Кабінет Міністрів України вирішує питання державного управління на основі Конституції і законів України, указів та розпоряджень Президента України.

Статтею 120 Конституції 1991 року (у редакції відповідно до Закону України №2113-12 від 14.02.1992) встановлювалось, що Кабінет Міністрів України видає постанови і розпорядження, організує їх виконання. Постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України є обов`язковими до виконання на території України.

При цьому, статтею 129 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на час прийняття спірної Постанови) «Предмети, що можуть бути придбані лише з особливого дозволу» було передбачено, що перелік предметів, що за своїм значенням для народного господарства, з міркувань державної безпеки або з інших підстав можуть бути придбані лише з особливого дозволу (зброя, вибухові і радіоактивні речовини, сильнодіючі отрути, шрифти, множильні апарати тощо), а також порядок видачі цих дозволів визначаються законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Законом України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-XII (в редакції на час прийняття Постанови №576) до основних обов`язків міліції статтею 10 було віднесено обов`язок давати відповідно до законодавства дозвіл на придбання, зберігання, носіння і перевезення зброї, боєприпасів, вибухових речовин та матеріалів, інших предметів і речовин, щодо зберігання і використання яких встановлено спеціальні правила, а також на відкриття об`єктів, де вони використовуються, контролювати додержання зазначених правил та функціонування цих об`єктів (пункт 13).

Пунктом 22 частини першої статті 11 цього ж Закону закріплено право міліції для виконання покладених на неї обов`язків (крім іншого):

- анулювати виданий підприємству, установі й організації дозвіл на придбання, зберігання і використання зброї, боєприпасів, вибухових речовин і матеріалів, інших предметів і речовин при невиконанні встановлених правил користування і поводження з ними або при недоцільності їх дальшого зберігання, вилучати при необхідності зазначені предмети, опечатувати склади, бази й сховища, закривати стрілецькі тири і стенди, зброєремонтні та піротехнічні підприємства, магазини, що торгують зброєю і боєприпасами, до усунення порушень відповідних правил;

- анулювати дозволи на придбання, зберігання і носіння зброї та боєприпасів, видані громадянам, які зловживають спиртними напоями, вживають наркотичні засоби без призначення лікаря, інші одурманюючі засоби, хворіють на психічні захворювання, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Отже, даним Законом визначались спеціальні правила придбання, зберігання, носіння і перевезення зброї, боєприпасів, вибухових речовин та матеріалів, інших предметів і речовин, які відповідно до положень статті 129 Цивільного кодексу Української РСР можуть бути придбані лише з особливого дозволу з міркувань державної безпеки.

До того ж, Кодексом України про адміністративні правопорушення на той час встановлювалась відповідальність за порушення громадянами порядку придбання, зберігання, передачі іншим особам або продажу вогнепальної, холодної чи пневматичної зброї без дозволу органів внутрішніх справ (стаття 190 КУпАП у редакції відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про внесення змін і доповнень до Кодексу Української РСР про адміністративні правопорушення» від 19.05.1989 за №7542-XI)

Частиною четвертою статті 13 Закону Української РСР «Про власність» (в редакції на 07.07.1992) було закріплено, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян.

Таким законодавчим актом на день прийняття оскаржуваної Постанови була постанова Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 №2471-XII, якою установлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна. Перелік такого майна викладений у Додатку №2 до цієї постанови.

З урахуванням вимог часу та модернізації зброї, до вказаної постанови Верховної Ради України вносились зміни щодо переліку того майна, право власності громадян на яке набувається за наявності відповідного дозволу (постановами Верховної Ради України №3131-12 від 22.04.1993 та №19/95-ВР від 24.01.1995).

В останній редакції постанови Верховної Ради України 1995 року, пунктом «а» було встановлено, що громадяни набувають права власності на такі види майна, придбаного ними з відповідного дозволу, що надається:

- на вогнепальну гладкоствольну мисливську зброю - органами внутрішніх справ за місцем проживання особам, які досягли 21-річного віку;

- на вогнепальну мисливську нарізну зброю (мисливські карабіни, гвинтівки, комбіновану зброю з нарізними стволами) - органами внутрішніх справ за місцем проживання особам, які досягли 25-річного віку;

- на газові пістолети, револьвери і патрони до них, заряджені речовинами сльзоточивої та дратівної дії, - органами внутрішніх справ за місцем проживання особам, які досягли 18-річного віку;

- на холодну зброю та пневматичну зброю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів за секунду - органами внутрішніх справ за місцем проживання особам, які досягли 18-річного віку.

Наведена редакція діяла як на час виникнення спірних правовідносин (березень 2016 року), так і на день постановлення судом рішення у даній справі.

Таким чином, законодавство того часу зумовило необхідність врегулювання питання у сфері виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, обліку і використання спеціально визначених предметів, матеріалів і речовин, а також відкриття та функціонування окремих підприємств, майстерень і лабораторій з метою охорони інтересів держави та безпеки громадян, що і було зроблено уповноваженим на те суб`єктом - Кабінетом Міністрів України у Постанові №576 від 12.10.1992, якою затверджено Положення про дозвільну систему.

При цьому, даним положенням (Постановою №576) не вводились в дію нові правові норми, а визначався порядок виконання вже існуючих положень законодавства у дозвільній системі (систематизувався, упорядковувався).

Законом України від 28.06.1996 №254/96-ВР «Про прийняття Конституції України і введення її в дію» визнано такою, що втратила чинність, Конституцію (Основний Закон) України від 20.04.1978 з наступними змінами і доповненнями та прийнято Конституцію України (далі по тексту - Конституція України).

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В статті 92 Конституції України закріплено, що виключно законами України визначаються, зокрема:

- права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина (пункт 1);

- правовий режим власності (пункт 7);

- правові засади і гарантії підприємництва; правила конкуренції та норми антимонопольного регулювання (пункт 8).

Відповідно до частини першої Перехідних положень Конституції України закони та інші нормативні акти, прийняті до набуття чинності цією Конституцією, є чинними у частині, що не суперечить Конституції України.

Оцінюючи доводи позивача щодо невідповідності Постанови №576 наведеним положенням Конституції України, колегія суддів визнає їх безпідставними з огляду на наступне.

Як вже зазначалось судом, існування в країні особливого поряду набуття права власності громадянами на окремі види майна, визначався на день введення в дію Конституції України Цивільним кодексом Української РСР, Законом Української РСР «Про власність» та постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна».

Поняття «дозвільна система», посилання на яку містились у положеннях наведених вище законодавчих актах, в пункті 1 Постанови №576 набуває свого визначення, як «особливий порядок виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, обліку і використання спеціально визначених предметів, матеріалів і речовин, а також відкриття та функціонування окремих підприємств, майстерень і лабораторій з метою охорони інтересів держави та безпеки громадян».

При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваної Постанови, яка за твердженням позивача в порушення вимог Конституції України визначає правовий режим власності, правові засади і гарантії підприємництва, що мають визначатись виключно законами України, дійсно містить перелік предметів, матеріалів і речовин, підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система (пункт 2 Постанови №756), однак такий перелік фактично є відтворенням переліку, що встановлюється: чинною на день виникнення спірних правовідносин постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» (пункт «а» Додатку №2), Законом України «Про національну поліцію» (на час її прийняття Закону України «Про міліцію»), Кодексом України про адміністративні правопорушення (стаття 190), Кримінальним кодексом України (стаття 263), а також Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» (пункт 11 частини першої статті 7).

Пунктом 4 Постанови №567 закріплено, що право на володіння вогнепальною зброєю посадовими особами та громадянами і умови її застосування визначаються в порядку, встановленому законодавством України. При цьому, сама оскаржувана Постанова такого права чи його обмеження не визначає (не встановлює).

Як вбачається зі змісту положень Постанови №567, окрім загальних положень, що акумулюють і систематизують норми законодавства, якими врегульовуються відповідні правовідносини (в тому числі і порядок набуття зброї з урахуванням її виду), містить і інші розділи, якими:

- фіксується порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, охорони, перевезення, використання предметів, матеріалів і речовин, відкриття підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система (розділ ІІ);

- визначаються особливості здійснення контролю за дотриманням порядку виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення і використання предметів, матеріалів і речовин, відкриття та функціонування підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система (розділ ІІІ)

- наголошується на правових наслідках вчинення порушення порядку виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення і використання предметів, матеріалів і речовин, відкриття і функціонування підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система - «…відповідальність згідно з чинним законодавством України» (розділ IV).

Аналізуючи зміст оспорюваного нормативно-правового акта, колегія приходить до висновку про безпідставність тверджень позивача про фактичне перевищення Кабінетом Міністрів України його конституційних повноважень, а саме, встановлення відповідачем нових норм права, що визначають правовий режим майна, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, а також правові засади і гарантії підприємництва, оскільки таких положень постанова №576 від 12.10.1992 не містить.

Не виявлена судом у зв`язку з наведеним і суперечливість спірної постанови положенням Цивільного кодексу України.

Безпідставними є також твердження позивача про невідповідність Постанови №576 вимогам Закону України «Про дозвільну систему у господарській діяльності» від 06.09.2005 №2806-IV, оскільки відповідно до частини другої статті 2 цього Закону (в редакції на день виникнення спірних правовідносин), його дія не поширюється на відносини у сфері ліцензування господарської діяльності (крім відносин щодо видачі документів дозвільного характеру, необхідних для отримання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності), охорони державного кордону, державної митної справи, державного експортного контролю, державного регулювання ринків фінансових послуг, охорони державної таємниці (провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею), захисту економічної конкуренції, а також на дозвільну систему, що поширюється на операції зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими матеріалами і речовинами, сильнодіючими отруйними речовинами, дозвільну діяльність у сфері використання ядерної енергії, дозвільну діяльність у сфері цивільної авіації.

Стосовно посилань позивача на те, що оскаржувана Постанова «заперечується» Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності» від 02.03.2015 №222-VIII, колегія суддів вважає за доцільне вказати, що у відповідності до пункту 11 частини першої статті 7 цього Закону (в редакції на день виникнення спірних правовідносин), виробництво та ремонт вогнепальної зброї невійськового призначення і боєприпасів до неї, холодної зброї, пневматичної зброї калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду, торгівля вогнепальною зброєю невійськового призначення та боєприпасами до неї, холодною зброєю, пневматичною зброєю калібру понад 4,5 міліметра і швидкістю польоту кулі понад 100 метрів на секунду; виробництво спеціальних засобів, заряджених речовинами сльозоточивої та дратівної дії, індивідуального захисту, активної оборони та їх продаж, - віднесено до видів господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню.

Тобто, даною нормою Закону закріплено перелік зброї, що знайшов своє відображення і в оскаржуваній Постанові Уряду. При цьому, Закон не містить посилань на те, що такий перелік визначається саме підзаконним нормативно-правовим актом.

Недоречними визнаються колегією суддів і посилання представника позивача на наявність правових підстав для визнання оспорюваної Постанови такою, що є нечинною в силу положень статті 57 Конституції України, якою закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними (частина третя).

По-перше: як вже було зазначено судом оспорюваною постановою не визначають права і обов`язки громадян, а фіксується порядок їх реалізації, а по-друге: на день прийняття постанови №576 діяла Конституція (Основний закон) 1991 року, яка таких положень не містила.

До того ж, з урахуванням періодичних змін, яких зазнавало законодавство у відповідних правовідносинах, Постанова КМУ №576 від 12.10.1992 також зазнавала змін, що вносились постановами Уряду, які публікувались після їх прийняття у відповідних виданнях («Офіційний вісник України» та «Урядовий кур`єр»).

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем протиправності постанови Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992, відповідність якої вимогам законодавства встановлена під час розгляду справи. З огляду на зазначене, позовні вимоги позивача визнаються колегією суддів необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Головуючий суддя: Н.А. Добрівська
Судді: А.І. Кузьменко
Л.О. Маруліна