Справа № 826/14357/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання неправомірними дій і бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ПФ в м. Києві) про:

- визнання неправомірними дій (бездіяльності) ГУ ПФ в м. Києві щодо відмову у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобов`язання ГУ ПФ в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років на пільгових умовах з 01.10.2016 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що в силу положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» базовою умовою для призначення пенсії є наявність саме календарної, а не пільгової вислуги років, а тому, оскільки приписами даного Закону передбачено вичерпний перелік видів служби і періодів часу, що враховується до вислуги років, підстави для застосування до спірних правовідносин норм ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що у рішенні суду, яке набрало законної сили, встановлено право ОСОБА_1 на призначення пенсії на пільгових умовах. Наголошує на неврахуванні судом, що право на пенсію за вислугою років не ставиться у залежність від наявності відповідної кількості виключно календарної вислуги. Підкреслює помилковість посилання суду на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 27.03.2018 року, від 19.09.2018 року та від 22.11.2018 року, оскільки у них не вирішувалося питання співвідношення приписів ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у той час як у постанові від 27.06.2018 року Верховий Суд вказав на можливість пільгового обчислення періоду проходження служби. Стверджує про безпідставну відмову суду першої інстанції передати дану справу на розгляд Верховного Суду як зразкової.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, наказом Державної пенітенціарної служби України від 30.06.2016 року №243/ОС-16 полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , заступника начальника управління - начальника відділу економіки, планування та аналізу діяльності підприємств управління виробничої діяльності апарату Державної пенітенціарної служби України відповідно до п. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України (у зв`язку з скороченням штатів) з 30.09.2016 року (а.с. 28). Крім того, у даному наказі зазначено, що вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні становить 19 років 3 місяці 17 днів, у пільговому обчислення - 24 роки 10 місяців 22 дні.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до голови комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби України із заявою про оформлення матеріалів щодо призначення пенсії за вислугою років (а.с. 31).

За наслідками розгляду заяви ДПтС України листом від 16.06.2017 року №5-1240-7.01/217 повідомила останнього, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років призначається особам начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України незалежно від віку, якщо при звільненні зі служби станом на 30.09.2016 року вислуга років становила 22 календарних років та 6 місяців і більше. Водночас, як зазначено у згаданому листі, календарна вислуга років Позивача складає 19 років і 3 місяці (а.с. 32).

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФ в м. Києві із заявою, до якої додав матеріали для призначення пенсії за вислугу років (а.с. 29).

Листом від 23.06.2017 року №14853/03/К-1391 ГУ ПФ в м. Києві повідомило ОСОБА_1 , що заява про призначення пенсії за вислугу років та інвалідності особам, звільненим зі служби, подаються через уповноважені структурні підрозділи відповідних органів, в яких така особа проходила службу, у зв`язку з чим відсутня можливість розглянути порушене у заяві від 20.06.2017 року питання (а.с. 30).

Крім того, матеріали справи свідчать, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10.05.2018 року у справі №761/42774/17, залишеного без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2018 року, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ДПтС України і ГУ ПФ в м. Києві - визнано неправомірними дії ДПтС України щодо підготовки та подання до ГУ ПФ в м. Києві документів для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років на пільгових умовах; зобов`язано ДПтС України в особі голови ліквідаційної комісії ДПтС України підготувати та направити до ГУ ПФ в м. Києві документи на ОСОБА_1 для призначення пенсії за вислугою років на пільгових умовах у відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 року №3-1. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 33-39).

На виконання даного рішення Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» листом від 12.06.2018 року №1360 направлено до ГУ ПФ в м. Києві матеріали для призначення пенсії ОСОБА_1 (а.с. 43).

Листом від 27.07.2018 року №47623/03 ГУ ПФ в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для призначення пенсії, оскільки на момент звільнення зі служби 30.09.2016 року календарна вислуга становила 19 років та 3 місяці, що менше ніж встановлена ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» мінімальна календарна вислуга (а.с. 43).

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», ст. ст. 12, 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також ряду правових позицій Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки пільгове донарахування стажу є похідним від наявності базової календарної вислуги років, яка у спірному випадку повинна складати не менше 22 років та 6 місяців.

З таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби здійснюється відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів; особам, які проходять службу у воєнізованих формуваннях і установах виконання покарань, призначених для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, - один місяць служби за півтора місяця, а в установах виконання покарань, призначених для тримання і лікування інфекційних та психічно хворих засуджених, - один місяць служби за два місяці за переліком посад і в порядку, що затверджуються Міністерством юстиції України.

Згідно п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше.

При цьому, за правилами ч. 2 ст. 12 вказаного Закону до календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Зміст наведених норм дає підстави вважати, що приписи ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначають загальні умови призначення пенсії на пільгових умовах - наявність певної вислуги календарних років, яка повинна обраховуватися з урахуванням спеціального законодавства, зокрема, Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», а також з урахуванням можливості додаткового зарахування окремих періодів навчання згідно правил ч. 2 ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що поряд з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом врегульовано й приписами ст. 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Так, відповідно до ст. 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пп. «г» п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей до вислуги років для призначення пенсій» особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за сорок днів час проходження служби особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби.

Системний аналіз наведених правових норм з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.06.2018 року у справі №750/9775/16-а, дає підстави для висновку, що визначальною підставою у питанні можливості пільгового обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, є наявність законодавчого регулювання, яке передбачає включення зазначеного періоду (строку) до стажу роботи працівників певної категорії для реалізації цими особами права на призначення різних видів пенсій, чи інших соціальних виплат. Основним актом, на підставі якого здійснюється таке регулювання є, зокрема, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Можливість пільгового обчислення періоду проходження військової служби є похідною від визначальної підстави і має пов`язуватися не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію за вислугу років, а зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті проходження військової служби в певний, визначений у законодавчому порядку період часу. Така можливість передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що можливість включення такого періоду роботи до пільгового обчислення періоду служби прямо закріплена й у ч. 4 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що до актів правового регулювання умов і порядку призначення пенсій за вислугу років належать і ті правові акти, які передбачають пільгове (кратне) обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, що дає право на призначення й отримання різних видів пенсій та соціального забезпечення.

Подібний висновок, проте щодо застосування Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 при обчисленні пільгового стажу для призначення пенсії за вислугою років прокурорам і слідчим викладений Верховним Судом України у постанові від 27.05.2008 року у справі №21-2438во17.

Застосування ж судом першої інстанції до спірних правовідносин правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 22.11.2018 року у справі №161/4876/17, від 27.03.2018 року у справі №295/6301/17 та від 19.08.2018 року у справі №725/1959/17 є, на переконання колегії суддів, помилковим, оскільки у даних справах судом касаційної інстанції не був сформульований правовий висновок зі спірних питань з урахуванням системного аналізу положень ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», ст. ст. 12, 17 і 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити на тому, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002)

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Окремо судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що пільгова вислуга ОСОБА_1 має враховуватися при призначенні пенсії згідно п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою й те, що про наявність права Позивача на призначення пенсії згідно вказаного вище нормативного припису вже було зазначено у згаданому рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 10.05.2018 року у справі №761/42774/17, яке набрало законної сили 10.07.2018 року.

Як вбачається зі змісту розрахунку вислуги років ОСОБА_1 , вислуга років останнього станом на день звільнення - 30.09.2016 року складає 24 роки 10 місяців 22 дні (а.с. 25-27), а відтак, на переконання суду апеляційної інстанції, останній, з урахуванням рішення суду у справі №761/42774/17, набув право на призначення пенсії на пільгових умовах за правилами п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсії відповідно до цього Закону призначаються особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пунктів «а», «в» статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення їх зі служби, але не раніше того дня, по який їм сплачено грошове забезпечення, а членам сімей зазначених осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, а також пенсіонерів з їх числа - з дня смерті годувальника, але не раніше того дня, по який йому сплачено грошове забезпечення або пенсію, крім випадків призначення їм пенсій з більш пізніх строків.

За таких обставин, оскільки Відповідачем не ставиться під сумнів дата, з якої Позивач просить призначити йому пенсію, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення останньої з наступного дня після звільнення ОСОБА_1 зі служби, а саме - 01.10.2016 року.

Щодо посилання Апелянта не безпідставну відмову судом першої інстанції у задоволенні клопотання Позивача про звернення до Верхоного Суду з поданням про розгляд типової адміністративної справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в силу приписів ч. ч. 1, 2 ст. 290 КАС України це є правом, а не обов`язком суду, у той час як доказів перебування у провадженні одного або декількох адміністративних судів типових адміністративних справ матеріали справи не містять.

Крім того, судова колегія підкреслює, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ГУ ПФ в м. Києві на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 1 762,00 грн. (704,80 грн. за подання позовної заяви та 1 057,20 грн. за подання апеляційної скарги на рішення суду), сплачених згідно квитанцій від 04.09.2018 року №61930 та від 22.04.2019 року №9207. Інша частина сплаченої згідно квитанції від 22.04.2019 року №9207 сума (95,40 грн., що дорівнює (1 152,60 грн. - 1 057,20 грн.)) підлягає поверненню як надмірно сплачена у порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 березня 2018 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років на пільгових умовах з 01 жовтня 2016 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено « 03» липня 2019 року.