Справа № 360/391/19
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року справа №360/391/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року (повний текст складено 17 квітня 2019 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/391/19 (суддя І інстанції - Пляшкова К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання бездіяльності та рішення протиправними, дискримінаційними, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

29 січня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до до Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (далі - відповідач, Біловодське відділення УВДФССУ у Луганській області) у якому просив суд: - визнати з 01.08.2018 бездіяльності та рішення відповідача щодо невчинення дій з виплати раніше призначених довічно позивачу страхових виплат протиправними та дискримінаційними; - зобов`язати відповідача поновити позивачу щомісячні страхові виплати та виплатити виниклу заборгованість з 01.08.2016; - зобов`язати відповідача виплатити позивачу з 01.09.2016 компенсацію за втрату частини доходів, нараховану по місяць в якому буде провадитися виплата заборгованості зі страхових виплат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є пенсіонером та отримувачем щомісячних страхових виплат внаслідок часткової втрати працездатності. У зв`язку з розпочатою антитерористичною операцією позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату щомісячних страхових виплат. На підставі чого особова справа ОСОБА_1 поставлена на облік та позивачу розпочато виплату щомісячних соціальних виплат, шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок. Позивач 21.05.2018 став на облік як внутрішньо переміщена особа в с. Новоолександрівка Біловодського району Луганської області.

У період з 01.12.2014 по 31.07.2016 ОСОБА_1 перебував на обліку в Харківському міському відділенні Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Харківській області, де йому було припинено виплату пенсії з 01.08.2016.

З метою зняття накопичених коштів на своєму картковому рахунку позивач 22.06.2018 з`ясував залишок коштів, зателефонувавши на гарячу лінію АТ "Ощадбанк". В розмові з оператором, стало відомо, що зарахування страхових виплат на картковий рахунок у червні 2018 року не розпочалось.

З метою з`ясування підстав невиплати страхових виплат представник позивача 13.07.2018 направив поштою до відповідача відповідну заяву про надання інформації від 09.07.2018, на яку 31.07.2018 отримано лист відповідача від 26.07.2018 № 03-11/964, в якому повідомлено, що на підставі заяви позивача від 21.05.2018 відповідачем направлено запит до Управління соціального захисту населення Біловодської РДА Луганської області про підтвердження фактичного місця проживання. Зазначено, що позивач перебував на обліку у Харківському міському відділенні та отримував страхові виплати з 01.12.2014 по 30.07.2016 та в листопаді 2015 року сплачено борг за липень-листопад 2015 року, а з 01.08.2016 Харківським міським відділенням щомісячні страхові виплати позивачу були припинені. Також, відповідач зазначив, що виплати буде продовжено з моменту звернення, тобто з 01.05.2018. Страхові виплати, які не виплачені за минулий період, будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Разом з листом представником позивача отримано копію постанови Біловодського відділення УВДФССУ у Луганській області від 20.07.2018 № 1222/26748/12574 про продовження раніше призначених щомісячних страхових виплат, в якій чітко зазначено, що страхові виплати поновлюються лише з 01.05.2018, а не з 01.03.2016. Виплату страхових виплат позивачу на теперішній час не поновлено. У зв`язку з чим, представник позивача вважає бездіяльність відповідача протиправною, такою що порушує його права, у зв`язку з чим звернувся до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 360/391/19 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості зі страхових виплат за період з 01 серпня 2016 року по 30 квітня 2018 року. Зобов`язано Біловодське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість зі страхових виплат за період з 01 серпня 2016 року по 30 квітня 2018 року.

У задоволенні вимог про визнання протиправним рішення Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості зі страхових виплат за період з 01 серпня 2016 року по 30 квітня 2018 року; про зобов`язання Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області поновити щомісячні страхові виплати ОСОБА_1 та виплатити компенсацію за втрату частини доходів; визнання бездіяльності Біловодського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області дискреційною відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що суми соціальних виплат за період з 01.08.2016 по 30.04.2018 взяті на облік у робочому органі та будуть виплачені на умовах окремого порядку після введення в дію окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , є пенсіонером та внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 (арк. спр. 11-12), довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (арк. спр. 13), пенсійного посвідчення серії НОМЕР_3 (арк. спр. 15), довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.05.2018 № 30098 (арк. спр. 54).

Позивач 21 травня 2018 року звернувся до Біловодського відділення УВДФССУ у Луганській області із заявою про виплату раніше призначеної страхової виплати за період, в якому не проведено платежі, та продовження раніше призначеної страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням) (арк. спр. 53).

З протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 25.05.2018 № 106 слідує, що комісія вирішила призначити позивачу соціальні виплати (арк. спр. 55).

Відповідно до інформації, зазначеній в листі Харківського МВ УВДФССУ в Харківській області від 22.06.2018 № 11.06-19-4401, ОСОБА_1 перебував на обліку у вказаному відділенні та отримував страхові виплати з 01.12.2014 по 31.07.2016, в листопаді 2015 року, позивачу виплачено борг з липня по листопад 2014 року, з 01.08.2016 щомісячні страхові виплати ОСОБА_1 припинені (арк. спр. 56).

Постановою Біловодського відділення УВДФССУ у Луганській області від 20.07.2018 № 1222/26748/12574/ позивачу продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату з 01.05.2018 безстроково (арк. спр. 57).

Постановою Біловодського відділення УВДФССУ у Луганській області від 20.07.2018 № 1222/26748/ про зміни в напрямку проведення страхових виплат визначено згідно з заявою потерпілого від 21.05.2018 всі страхові виплати по справі в розмірі 100 відсотків провадити шляхом перерахування на особовий рахунок позивача, відкритий в ПАТ "Державний ощадний банк України" (арк. спр. 57 зв.)

Згідно з довідкою Біловодського відділення УВДФССУ у Луганській області від 15.02.2019 № 214/01-17 про доходи позивача та витягом з реєстру виплат потерпілого від 15.02.2019 № 217/01-17 позивачу, починаючи з 01 травня 2018 року щомісяця здійснюються страхові виплати у розмірі 3130,94 грн. Так, у серпні 2018 року позивачу виплачено заборгованість по страховим виплатам за травень-липень 2018 року та страхові виплати за серпень 2018 року. Загальна сума доходу позивача за період з липня 2018 року по лютий 2019 року складає 31309,40 грн (арк. спр. 58, 59).

Факт виплати позивачу страхових виплат з травня 2018 року також підтверджений копіями платіжних доручень за цей період (арк. спр. 60-66).

Судом встановлено, що невиплаченими позивачу залишилися страхові виплати за період з 01.08.2016 по 30.04.2018, які, як вважає відповідач, мають виплачуватися виключно на умовах окремого порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення проти задоволення таких вимог, суд першої інстанції виходив з такого.

Статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Статтею 173 Кодексу законів про працю України регламентовано, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105-XIV в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Розділом V Закону № 1105-XIV врегульовані питання загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Згідно з частиною першою статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до частини сьомої статті 36 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Згідно з частиною першою статті 46 Закону№ 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною першою статті 47 Закону№ 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Відповідно до частини четвертої статті 47 Закону№ 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону № 1105-XIV).

Згідно з частиною сьомою статті 47 Закону № 1105-XIV, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

За положеннями пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1 Закону України від 19.10.2000 № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону № 2050-III).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-III).

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно статті 2 Закону № 1706-VII, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 11 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п`яти робочих днів з дня отримання такого подання.

Відповідно до пункту 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї або інших документів, визначених в абзацах другому і третьому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

У разі прийняття рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати комісія не пізніше наступного робочого дня надсилає копію такого рішення органові, що здійснює соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення (пункт 14 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам).

Відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач має право на щомісячну виплату страхових коштів, а також на страхові кошти, що своєчасно йому не виплачені.

Позивач з 01 серпня 2016 року страхові виплати не отримував. Після звернення позивача до відповідача із відповідною заявою, позивачу з травня 2018 року поновлено щомісячну виплату страхових коштів. Невиплаченими позивачу залишилися страхові кошти за період з 01 серпня 2016 року по 30 квітня 2018 року. Право позивача на отримання страхових виплат за період з 01 серпня 2016 року по 30 квітня 2018 року не спірним.

Судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на отримання страхових коштів, невиплачених позивачу у період з 01 серпня 2016 року по 30 квітня 2018 року. Так, поновивши позивачу з травня 2018 року щомісячну виплату страхових коштів, відповідач всупереч положень частин четвертої та сьомої статті 47 Закону№ 1105-XIV не виплатив позивачу страхові кошти, своєчасно йому невиплачені. Будь-яке рішення щодо невиплати позивачу заборгованості за період з 01 серпня 2016 року по 30 квітня 2018 року відповідачем не приймалося.

Відповідач зазначав, що така виплата ним не здійснена відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам через відсутність окремого порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, суд вважає, що цей нормативно-правовий акт не є законом, а тому таким актом не можуть вноситися зміни до законів, тим більше у бік звуження та скасування встановлених законом прав громадян.

Ткий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі страхових виплат за період, протягом якого особа мала законне право на їх одержання, але своєчасно не отримала, виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі страхових коштів за період, протягом якого особа такі виплати не отримувала (стаття 47 Закону № 1105-XIV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату страхових виплат, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Таким чином суд першої інстанції погодився з твердженнями позивача, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати йому страхових виплат за період з 01 серпня 2016 року по 30 квітня 2018 року та дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача виплатити позивачу страхові виплати за спірний період.

З щгляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 360/391/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 360/391/19- залишити без змін.

Повне судове рішення складено 03 липня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді Т.Г. Гаврищук

І.В. Сіваченко