Справа № 826/18969/16
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Суркової Д.О.,

представника відповідача Молодицької І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.10.2016 року №526-16 про втрату статусу біженця як таке, що прийнято необґрунтованим, без врахування усіх суттєвих обставин.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено, при цьому, суд першої інстанції виходив з наявності обґрунтованих підстав вважати, що позивач у 2011, 2012 роках виїжджав до країни громадянської належності, безпечно перебував на території Афганістану (готувався до одруження, приймав участь у заходах з укладення шлюбу тощо), що свідчить про те, що особа фактично повернулася до країни громадянської належності, незважаючи на небезпеку побоювання переслідування, про яку він повідомляв при зверненні за захистом.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що матеріали справи не містять доказів того, що він виїжджав саме до Афганістану, в той час, як насправді, він двічі виїжджав у Дубаї, а не Афганістан. Також вказує, що позбавляючи його статусу біженця, суд взагалі не досліджував інформації про країну походження, не зазначивши, чому він відкидає безліч інформації з загальновизнаних інформаційних ресурсів, зокрема зі звітів міжнародних організацій.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін та вказує на правомірність висновків суду першої інстанції і безпідставність доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що громадянин Афганістану ОСОБА_1 з 1997 року має статус біженця, йому видано посвідчення біженця, термін дії якого на підставі його заяви від 12.09.2016 було продовжено до 12.12.2016.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 20.07.2016 (а.с.109) позивач повідомив, що в 2011 році в місті Києві в Посольстві Ісламської Республіки Афганістан в Україні одружився з ОСОБА_2 на підставі Сертифікату про одруження № НОМЕР_1 від 28.09.2011.

На запитання, де він отримав Сертифікат про одруження, позивач пояснив, що його отримали за гроші в Афганістані його майбутня дружина і свідки, після чого привезли цей Сертифікат в Україну.

13.10.2016 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 526-16 «Про втрату статусу біженця», в якому зазначено, що статус біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 втрачено у зв`язку з тим, що він добровільно повернувся до країни, за межами якої перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань (а.с.115).

Вказане рішення прийнято на підставі подання про втрату статусу біженця від 05.08.2016 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (а.с.117), з якого вбачається, що в заяві-анкеті в графі «сімейний стан» позивачем внесено інформацію про те, що він одружений, відповідно, і посвідчення біженця оформлювалось із внесенням цієї інформації про сімейний стан фігуранта. Однак, в матеріалах його особової справи відсутня будь-яка інформація про зміну сімейного стану та документи, щодо підтвердження укладення шлюбу. При цьому, анкета особи для оформлення надання статусу біженця від 31.07.1997 (ст. 5 о/с) також містить відомості про сімейний стан особи - де зазначено, що фігурант не одружений. Додатково проаналізувавши матеріали особової справи дружини фігуранта - гр. Афганістану ОСОБА_2 , зокрема, анкету особи, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця від 07.07.2011, встановлено, що дата в`їзду в Україну вказана - 01.07.2011 pоку, сімейний стан - заміжня, дані чоловіка - ОСОБА_1 .

Як вказано у поданні, проаналізувавши матеріали особової справи дружини заявника, установлено, що остання отримала статус біженця відповідно до статті 4 «сприяння збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист» Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як така, що є членом сім`ї визнаного біженця. В протоколі співбесіди заявниці від 13.07.2011 вбачається, що на момент отримання нею статусу біженця в Україні, в кінці 2010 року, за домовленістю її з чоловіком батьків їх одружили за законами Шаріату в Пакистані, проте, позивач про ці факти нічого не згадує і тим самим піддає сумніву надану ним інформацію. При цьому, з наданих копій документів вбачається, що Посольство Ісламської Республіки Афганістан в Україні видало довідку про одруження, в якій зазначається, що заявники одружились 05.09.2011 на підставі сертифікату № НОМЕР_1 від 28.09.2011.

В свою чергу, згідно з інформацією, отриманою з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан), позивач на дату укладення шлюбу (05.09.2011), вказану у довідці Посольства Афганістану в Україні від 06.08.2012, перебував за межами території України (виїхав 23.08.2011, повернувся 07.10.2011).

При цьому, його дружина (о/с № 11.25.0089-01) під час співбесіди 21.09.2016 повідомила, що уклала шлюб з позивачем на території Афганістану, і у 2012 році разом з ним одним рейсом вперше прибула в Україну. Прибуття в Україну заявниці та її чоловіка 19.04.2012 підтверджується інформацією, отриманою з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) та відтиском штампу у проїзних документах біженця для виїзду за кордон.

Позивач, вважаючи рішення від 13.10.2016 № 526-16 про втрату статусу біженця протиправним та необґрунтованим, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів перед судом правомірність своїх дій та рішення, проте, колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства); набула громадянства України або добровільно набула громадянство, яке мала раніше, або набула громадянство іншої держави і користується її захистом; добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує; отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні; не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Згідно ч. 8 ст. 11 цього Закону уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 11 Закону у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Частиною 14 статті 11 Закону визначено, що на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними (ч. 16 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з Положенням про припинення статусу біженця (Керівництво з його застосування, УВКБ ООН, Женева, квітень 1999), яке тлумачить положення підпунктів 1-5 пункту С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, добровільність повернення до країни громадянської належності кваліфікується як повернення і поселення (повторне проживання), а довготривалість перебування є показником поселення.

Так, позивач набув статус біженця у 1997 році, відповідно до наказу управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 12.08.1997 № 783.

Процедуру втрати статусу біженця ініційовано відповідачем у зв`язку з надходженням листа ДСІОБГ ДМС від 14.06.2016 №8.6/3766-16, з якого вбачається, що в ході здійснення заходів стосовно втрати ОСОБА_1 статусу біженця з`ясовано, що позивач виїжджав за межі території України, начеб-то, для укладення шлюбу в країні походження.

Шляхом співставлення дати виїзду (23.08.2011), укладення шлюбу (05.09.2011), видачі сертифікату (28.09.2011) та повернення в Україну (07.10.2011) відповідач дійшов висновку, що позивач виїжджав, саме, до країни походження. Крім того, відповідач посилався на співбесіду з дружиною позивача ОСОБА_2 21.09.2016, яка, ніби-то, повідомила, що одружувалися вони в Афганістані.

Так на запит суду апеляційної інстанції відповідачем було надано копію протоколу співбесіди з ОСОБА_2 від 21.09.2016 (а.с.228), з якого вбачається, що на початку співбесіди та наприкінці ОСОБА_2 надавала суперечливі пояснення, між тим, під час співбесіди, ніби-то, був присутній перекладач, проте, не є можливим ідентифікувати його особу та рівень компетенції, а так само, незрозуміло, чи попереджався він про відповідальність за надання неправдивого перекладу.

Таким чином, колегія суддів не може прийняти вказаний протокол в якості належного та допустимого доказу.

Будь-яких інших доказів на підтвердження своєї позиції відповідач не надав, в той час, як протоколи співбесід позивача та його дружини містять суперечності, а інші документи надані відповідачем суду без їх перекладу (а.с.230-238), що позбавляє суд можливості надати цим документам оцінку.

Як пояснила в суді представник відповідача, у них відсутні вказані документи в перекладі на українську або російську мову, а тому незрозуміло, яким чином ці документи взагалі оцінювались суб`єктом владних повноважень. Також, представник відповідача пояснила в суді, що інформація про перетин державного кордону іноземцями зберігається всього протягом 5 років, тому неможливо достеменно встановити країну, до якої виїжджав позивач у 2011 році.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення № 526-16 від 13.10.2016 повністю грунтується на сумнівах та припущеннях, тому його не можна вважати законним та обгрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 КАС України).

За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено перед судом правомірності спірного рішення, оскільки не надано переконливих доказів, які покладені в його основу.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повною мірою досліджено обставини, які мають значення для справи, невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За приписами пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2019 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.10.2016 № 526-16 про втрату статусу біженця громадянина Афганістану ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 05.07.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова