Справа № 805/15417/13-а
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 червня 2019 року

Київ

справа №805/15417/13-а

касаційне провадження №К/9901/3560/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Гончарової І.А., Шипуліної Т.М.,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» (далі - Товариство) на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 12.12.2013 (суддя - Буряк І.В.) та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 19.02.2014 (головуючий суддя - Бишов М.В., судді - Компанієць І.Д., Шальєва В.А.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» до Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області (далі - Інспекція) про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до суду з позовом до Інспекції, у якому просило визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення-рішення № /597 від 14.10.2013.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство посилалось на на безпідставність та необґрунтованість висновків акту перевірки від 24.09.2013 №2165/16-03-15-04/32123041, на підставі якого прийнято спірне податкове повідомлення-рішення, як таке, що винесено без врахування фактичних обставин справи та в порушення приписів податкового законодавства.

Донецький окружний адміністративний суд постановою від 12.12.2013 позов задовольнив повністю: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Інспекції № /597 від 14.10.2013, відповідно до якого до Товариства застосовані штрафні санкції за платежем: орендна плата з юридичних осіб у розмірі 155261,65 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України законодавець не наділяє податковий орган правом нараховувати штрафні (фінансові) санкції самостійно, оскільки зазначена норма закону встановлює виключно обов`язок платника податків визначити собі самостійно розмір штрафного зобов`язання.

Донецький апеляційний адміністративний суд постановою від 19.02.2014 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при наявності встановленого судами обох інстанцій порушення Товариством вимог пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України податковий орган правомірно прийняв оспорюване податкове повідомлення-рішення та реалізував своє право, передбачене пунктом 120.2 статті 120 Податкового кодексу України щодо застосування до Товариства штрафних санкцій у вигляду штрафу, а відсутність у податковому повідомленні-рішенні посилання на статтю 120 Податкового кодексу України, яка, в даному випадку, передбачає право податкового органу на застосування штрафних санкцій, не свідчить про неправомірність або незаконність дій податкового органу щодо прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Товариство подало до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій не було надано належної оцінки обставинам, які мають суттєве значення для справи внаслідок невірного застосування норм матеріального права, що призвело до помилкових висновків у справі, у зв`язку з чим просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог касаційної скарги (з урахуванням доповнень) Товариство посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що: Товариство є орендарем земельної ділянки загальною площею 40151 м2, розташованої за адресою: м. Кременчук, вул. Халаменюка, згідно договору оренди землі від 20.07.2011, укладеного з Кременчуцькою міською радою, та зареєстрованого в Управління Держкомзему у м. Кременчука 07.12.2011; договором оренди землі від 20.07.2011, зареєстрованим 07.12.2011, Кременчуцька міська рада закріпила за Товариством суму заборгованості за оренду землі у розмірі 3305232,96 грн., оскільки в іншому випадку зазначена земельна ділянка не була б передана Товариству в оренду; до реєстрації договору оренди землі від 20.07.2011 Товариство у період з 2008 року по 06.12.2011 не було користувачем відповідної ділянки, оскілки її користувачем у цей період було ТОВ «Амстор М»; Товариство правильно відобразило у декларації № 428 від 19.01.2012 на 2012 рік податкові зобов`язання з нарахування орендної плати за землю, оскільки станом на 2011 рік таких зобов`язань у Товариства не було, оскільки вони виникли лише з дати реєстрації договору оренди землі, а саме - з 07.12.2011; в податковій декларації з плати за землю № 428 від 19.01.2012 чітко зазначено тип документа «Звітна», що свідчить про те, що зазначена декларація не є уточнюючим розрахунком; Товариство не збільшувало обсяг податкового зобов`язання та, як наслідок, не порушувало вимог пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 21.03.2014 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства.

У запереченні на касаційну скаргу Інспекція просить суд відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 20.02.2018 прийняв касаційну скаргу Товариства до провадження та витребував матеріали справи із суду першої інстанції, а ухвалою від 24.06.2019 - призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін на 25.06.2019.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі (з урахуванням доповнень) доводи Товариства та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Інспекцією була проведена документальна невиїзна перевірка податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) Товариства, результати якої оформлені актом від 24.09.2013 №2165/16-03-15-04/32123041, за висновками якого Товариством були порушені вимоги пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України, які полягали у тому, що Товариство не застосувало штраф на задекларовані суми орендної плати за землю за 2008-2010 роки та за січень-листопад 2011 року на суму заборгованості 3105 232,96 грн. (у тому числі: за 2008 рік - 190034,32 грн., за 2009 рік - 449319,53 грн., за 2010 рік - 475829,38 грн., за січень-листопад 2011 року - 1990049,73 грн.) у розмірі п`яти відсотків від суми недоплати

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що у періоді, який перевірявся, Товариство орендувало земельну ділянку, яка розташована в м.Кременчук, на підставі договору оренди, укладеного з Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради, та сплачувало орендну плату за землю до місцевого бюджету згідно поданих податкових декларацій за земельну ділянку державної та комунальної власності, а саме: по вул. Олександра Халаменюка - землі комерційного та іншого використання загальною площею 40151,00 м2, договір оренди зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Кременчуці 07.12.2011 за №00449, плата за землю вноситься у розмірі 5% від грошової оцінки щорічно, нормативна грошова оцінка складає 1665,15 грн. за 1 м2, термін дії договору оренди землі до 01.04.2013.

Кременчуцька міська рада рішенням V сесії VI скликання 29.03.2011 «Про надання, вилучення та оформлення земельних ділянок в оренду фізичним і юридичним особам в м. Кременчуці» вирішила передати Товариству земельну ділянку на території м. Кременчука по вул. О. Халаменюка площею 40151 м2 для експлуатації та обслуговування будівлі громадсько-торгового центру та будівництва розважального центру.

Згідно пунктом 3.1 вказаного договору в місячний термін Товариство повинне сплатити орендну плату за земельну ділянку: в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки землі згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 28.12.2005 з урахуванням коефіцієнту індексації та з застосуванням коефіцієнту Кф=2,5 як за землі комерційного використання за період 01.01.2008 до 31.12.2010, в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки землі станом на 01.01.2011 з 01.01.2011 до дня державної реєстрації документу, що посвідчує право користування земельною ділянкою; у разі зміни орендної плати укласти додаткову угоду до договору оренди землі.

Листом від 04.01.2012 №01-19/15 було повідомлено, що управлінням земельних ресурсів виконавчого комітету Кременчуцької міської ради даний договір внесений в базу АКРП та надано розрахунки за кожний рік окремо, загальна сума заборгованості станом на 01.01.2012 складає 3305232,96 грн., у тому числі: за 2008 рік - 390034,32 грн., за 2009 рік - 449319,53 грн., за 2010 рік - 475829,38 грн., за січень - листопад 2011 року - 1990049,73 грн.

Відповідно до пункту 31 договору оренди, зазначену суму заборгованості з орендної плати Товариству необхідно сплатити до 07.01.2012.

Товариство подало до Інспекції податкову декларацію із плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2011 рік №143906 від 19.01.2012, в якій задекларувало податкове зобов`язання з орендної плати в сумі 390034,32 грн. за земельну ділянку площею 29359,00 м2 та податкове зобов`язання в сумі 181899,04 грн. за земельну ділянку площею 40151,00 м2.

Також Товариство подало до Інспекції декларацію № 428 від 19.01.2012 за 2012 рік, у якій задекларувало податкові зобов`язання, зокрема: за земельну ділянку площею 29359,00 м2: 449319,53 грн. (за 2009 рік), 475829,38 грн. (за 2010 рік), 516 998,23 грн. (за період з 01.01.2011 по 28.03.2011); за земельну ділянку площею 40151,00 м2 - 1473051,50 грн. (за період з 29.03.2011 по 30.11.2011).

Зазначені обставини слугували підставою для висновку податкового органу про те, що Товариство подало до Інспекції податкову декларацію зі сплати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) №428 від 19.01.2012 та уточнюючу № від 16.07.2012, за змістом яких збільшило обсяг податкового зобов`язання з вказаного вище податку за: періоди: 2008 рік - 390034,32 грн., 2009 рік - 449319,53 грн., 2010 рік - 475829,38 грн., січень-листопад 2011 року - 1990049,73 грн., проте не відобразило штраф у розмірі п`яти відсотків від суми недоплати.

На підставі висновків вказаного акту перевірки Інспекція прийняла податкове повідомлення-рішення від 14.10.2013 №/597, якого застосувала до Товариства штрафні (фінансові) санкції з орендної плати з юридичних осіб у розмірі 155261,65 грн.

Відповідно до пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Згідно з абзацом 1 пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Статтею 125 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Положеннями пунктів 287.3, 287.4 статті 287 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця. Податкове зобов`язання з плати за землю, визначене у новій звітній податковій декларації, у тому числі за нововідведені земельні ділянки, сплачується власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Відповідно до пункту 286.4 статті 286 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за нововідведені земельні ділянки або за новоукладеними договорами оренди землі платник плати за землю подає податкову декларацію протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним.

Пунктом 48.1 статті 48 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

За визначенням, наведеним у пункту 48.2 статті 48 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), обов`язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Положеннями пункту 48.3 статті 48 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкова декларація повинна містити такі обов`язкові реквізити, зокрема: тип документа (звітний, уточнюючий, звітний новий); звітний (податковий) період, за який подається податкова декларація; звітний (податковий) період, що уточнюється (для уточнюючого розрахунку).

Відповідно до пункту 120.2 статті 120 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) невиконання платником податків вимог, передбачених абзацом другим пункту 50.1 статті 50 цього Кодексу, щодо умов самостійного внесення змін до податкової звітності - тягне за собою накладення штрафу у розмірі 5 відсотків від суми самостійно нарахованого заниження податкового зобов`язання (недоплати). При самостійному донарахуванні суми податкових зобов`язань інші штрафи, передбачені цією главою Кодексу, не застосовуються.

Згідно з пунктом 50.1 статті 50 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку. Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені. Платник податків, який самостійно виявляє факт заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, зобов`язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті: а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку; б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов`язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п`яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов`язання з цього податку. Якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються.

Разом з цим, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення у даній справі не встановили, які саме податкові декларації (звітна, уточнююча, звітна нова) були подані Товариством, тоді як зазначені обставини входять до предмету доказування та підлягають обов`язковому встановленню судом, оскільки у випадку подання Товариством звітної або ж звітної нової декларації у Товариства був відсутній обов`язок щодо застосування визначеного у пункті 50.1 статті 50 зазначеного Кодексу штрафу.

Поверховий підхід та неповнота при з`ясуванні обставин справи вимагають повторного і більш ретельного дослідження їх судом апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного касаційна скарга Товариства підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у даній справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, касаційна скарга Товариства підлягає частковому задоволенню, а постанова Донецького окружного адміністративного суду від 12.12.2013 та постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 19.02.2014 підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 349, п. 1 ч. 2 ст. 353, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Амстор» задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 12.12.2013 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 19.02.2014 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Л.І. Бившева

І.А. Гончарова

Т.М. Шипуліна