Справа № 303/4136/19
Суддя: Довжанин В. М.
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 303/4136/19
2а/303/152/19
рядок стат. звіту - 13
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2019 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Довжанин В.М., при секретарі Фозекош І.І. за участю представника позивача Ребізанта В.Р., відповідача громадянки Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), перекладача Сайіді А.А., розглянувши адміністративний позов Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління прикордонної служби України до громадянки Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_3 ОСОБА_4 про примусове видворення іноземця за межі України,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з адміністративним позовом до громадянки Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_3 ОСОБА_4 про примусове видворення іноземця за межі України.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач 27.06.2019 здійснив спробу перетинання державного кордону із України в Угорщину поза пунктами пропуску через державний кордон України у складі групи осіб на ділянці відділення інспекторів прикордонної служби «Косине» відділу прикордонної служби «Лужанка» Мукачівського прикордонного загону.

Своїми діями вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 204-1 КУпАП.

В подальшому, відповідно до ст. 263 КУпАП, його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою з`ясування обставин правопорушення.

В ході з`ясування обставин правопорушення було встановлено, що відповідач на територію України прибув спільно із родиною 15.11.2018 через пункт пропуску «Одеса-авіа» на підставі паспорта громадянина Ісламської Республіки Афганістан № НОМЕР_1 та візи Y06468922, дійсної до 20.01.2019. Зі слів відповідача, проживав в м. Одеса у багатоповерховому будинку, а 20.06.2019 з метою покращення умов його життя та родини, вирішив незаконно потрапити до Європейського Союзу, а саме до Німеччини. До центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не звертався.

Таким чином слід прийти до висновку, що відповідач державу Україну використовував, виключно, як країну транзиту, наміру залишитись в Україні не мав.

Вивчаючи матеріали адміністративної справи відповідача, можна прийти до висновку, що реалізуючи свої права та свободи, він міг встановленим порядком іммігрувати в будь-яку Європейську країну, як це передбачено законодавством України, законодавством інших держав та міжнародними документами, не завдавши шкоди національним інтересам України. Вибравши найбільш легкий, однак, незаконний спосіб потрапити до країн Західної Європи, усвідомлюючи, їдо для досягнення цієї мети порушуватиме законодавство України, відповідач своїми діями грубо та свідомо порушив законодавство України та підтвердив своє небажання законно перебувати на території України.

В судовому засіданні представник позивача Ребізант В.Р. позов підтримав повністю, просив його задоволити.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, просив не видворяти його з України, оскільки у його країні триває постійний конфлікт між урядовими військами і різними радикальними угрупуваннями такими, як Талібан та Іділ.

Судом встановлено, що 27.06.2019 здійснив спробу перетинання державного кордону із України в Угорщину поза пунктами пропуску через державний кордон України у складі групи осіб на ділянці відділення інспекторів прикордонної служби «Косине» відділу прикордонної служби «Лужанка» Мукачівського прикордонного загону.

Своїми діями вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 204-1 КУпАП.

В подальшому, відповідно до ст. 263 КУпАП, його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою з`ясування обставин правопорушення.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному вїзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Так, правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається ЗУ Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно вимог п.1 ст.30 ЗУ Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, - органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухиляється від виконання такого рішення.

Однак, згідно ст.31 ЗУ Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Частиною 2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковану Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Згідно із ст.3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань. Для визначення наявності таких підстав компетентні власті беруть до уваги всі обставини, що стосуються справи, включаючи, у відповідних випадках, існування в даній державі постійної практики брутальних і масових порушень прав людини.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що повернення особи до країни, де їй загрожує катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання, буде порушенням ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Отже, як встановлено в судовому засіданні відповідачу у країні походження Афганістані може загрожувати небезпека, у зв`язку з чим він не може бути примусово видворений з України, тому позовні вимоги щодо примусового видворення відповідача за межі території України не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.12, 20, 160, 243, 257, 258, 259, 260, 289 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.30 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні позову Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління прикордонної служби України до громадянки Ісламської Республіки Афганістану ОСОБА_3 ОСОБА_4 про примусове видворення іноземця за межі України відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 05 липня 2019 року.

Головуючий В.М. Довжанин