Справа № 554/8636/16-а
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 07.05.2019 Справа № 554/8636/16-а
Провадження № 6-а/554/15/2019
У Х В А Л А

Іменем України

7 травня 2019 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Савченка А. Г.

при секретарі Гречка Є. В.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві заяву ОСОБА_1 в порядку ст. 383 КАС України по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

14 березня 2019 року до Октябрського районного суду м. Полтави звернулася ОСОБА_1 із заявою в порядку ст. 383 КАС України про визнання протиправними рішень, вчинених відповідачем на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2016 року у справі № 554/8636/16-а, де просить:

- визнати протиправними порушення Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області ч.2 ст.19, ст.22, 58, 129-1 Конституції України, ст.6 параграф 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.33 Закону України «Про державну службу», постанови КМУ «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31 травня 200 року №865 з приводу: включення в заробіток для обчислення пенсії розмір виплат отриманих нею за останні 24 календарні місяці роботи на державній служби підряд перед зверненням за пенсією та ділення загальної суми цих виплат на 24, замість ділення на 60; застосування постанови КМУ «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31 травня 2000 року №865 в редакції яка діяла не на момент призначення пенсії (21 березня 2011 року, значно пізніше 25 лютого 2014 року).

- зобов`язати Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2016 року у справі № 554/8636/16-а провести перерахунок та виплату пенсії, у відповідності до вимог ст.37 Закону України «Про державну службу» в розмірі 87 % заробітної плати, за останні 24 календарні місяці роботи, включивши до складу заробітної плати для призначення пенсії суми індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та надбавок які зазначені у довідці №1743/К/16-24-05-53 від 29 квітня 2016 року та провести відповідні виплати з урахуванням виплачених сум з 15 травня 2016 року, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31 травня 2000 року» №865 (в редакції, що діяла на час призначення пенсії позивачці).

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що виконавчий лист виданий Октябрським районним судом м. Полтави 15 березня 2017 року та 30 березня 2017 року пред`явлений до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області. Постановою старшого державного виконавця від 3 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження ВП №53679154. 20 лютого 2019 року поштою вона отримала постанову про закінчення виконавчого провадження про примусове виконання рішення суду від 18 листопада 2016 року. Те, що судове рішення не виконано належним чином підтверджується і тим, що відповідачем було подано до Октябрського районного суду м. Полтави позовну заяву про відшкодуванням мною переплати пенсії, на підставі чого судом розглядалась цивільна справа №554/9956/17, в задоволенні якої було відмовлено і рішення набрало законної сили. На даний час перерахунок пенсії згідно з постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2016 року не здійснений та відповідні виплати не проведені, що і послужило зверненням до суду з вищевказаною заявою.

Крім цього, позивачем подано заяву про поновлення строку, мотивуючи тим, що постанову ВП №53679154 від 8 лютого 2019 року про закінчення виконавчого провадження про примусове виконання рішення суду від 18 листопада 2016 року нею отримано 20 лютого 2019 року. 28 лютого 2019 року вона звернулася до суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України. 1 березня 2019 року ухвалою суду вказану заяву було повернено у зв`язку з не наданням документу про сплату судового збору. Проте, згідно з п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір», її як особу з інвалідністю ІІ групи звільнено від сплати судового збору, у зв`язку з чим 14 березня 2019 року вона повторно звернулася заявою в порядку ст. 383 КАС України.

В судовому засіданні позивач підтримала заяву та просила її задовольнити.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши відзив, в якому вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду в порядку ст. 383 КАС України. Крім цього, відповідачем було виконано постанову Октябрського районного суду м. Полтави по справі №554/8636/16-а у повному обсязі в добровільному порядку, та повідомлено про це відділ примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Полтавській області. Просив заяву позивача залишити без задоволення.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про задоволення заяви та у своїх міркуваннях виходить із наступного.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2016 року у справі №554/8636/16-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною відмову Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо перерахунку пенсії ОСОБА_1 з включенням сум матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань до розрахунку заробітної плати державного службовця для призначення пенсії. Зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію державного службовця за віком, починаючи з 15 травня 2016 року, з урахуванням сум матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

27 лютого 2017 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2016 року набрало законної сили.

На виконання вказаного судового рішення Октябрським районним судом м. Полтави 15 березня 2017 року видано виконавчий лист, який 30 березня 2017 року пред`явлений до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Запорожець Т. Ю. від 3 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження ВП №53679154 та зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ніколенком С. В. від 8 лютого 2019 року закінчено виконавче провадження у зв`язку з неможливістю виконати рішення суду. В постанові зазначено, що у зв`язку з відсутністю відповіді від боржника 28 листопада 2017 року йому направлено вимогу державного виконавця. 28 грудня 2017 року за вих. 30710/13-13 боржник надав відповідь щодо виконання рішення суду. Однак, при вивченні поданих документів виявлено порушення. 12 квітня 2018 року боржнику направлено повторну вимогу виконати рішення суду. На вимогу від 27 вересня 2018 року боржник надав відповідь від 22 жовтня 2018 року вих. 25024/13-13, згідно якої встановлено, що перерахунок пенсії проведено з порушенням, а саме загальну суму доходу боржника за 24 місяці розподілено на 60 місяців замість 24.

За невиконання рішення суду відповідно до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», - у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

14 листопада 2018 року на боржника накладено штраф в сумі 5100 грн. 23 січня 2019 року на боржника накладено другий штраф в сумі 10200 грн та 1 лютого 2019 року за вих. 2456 до правоохоронних органів направлено повідомлення про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами боржника.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

За змістом ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Згідно з ч. 6 ст. 383 КАС України за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

З системного аналізу вищезазначених норм права вбачається, що правовий інститут контролю за виконанням рішення суду, механізм якого визначено у тому числі і приписами ст. 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у разі наявності протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо виконання рішення суду, що порушує права та законні інтереси позивача.

Отже, застосування судом до суб`єкта владних повноважень приписів ст. 383 КАС України вбачається за можливе у разі встановлення факту невиконання таким суб`єктом владних повноважень дій зобов`язального характеру, визначених рішенням суду на користь особи - позивача, що має бути підтверджено відповідними доказами, поданими позивачем.

При цьому, в контексті розуміння вимог чинного законодавства дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єктів владних повноважень, яка може мати вплив на права, свободи та інтереси фізичних та/чи юридичних осіб.

Водночас, судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Вказана правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.05.2016 року у справі №К/800/40668/15.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», з принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Зокрема, у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року Європейський суд вказав, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У пункті 38 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Жовнер проти України» вказано, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку суд не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини".

Загальновідомим є той факт, що зворотна дія нормативно-правового акта у часі це дія нового нормативно-правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.

Цей принцип закріплений в ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Виходячи з цього принципу, суд вважає, що зворотна дія в часі закону чи іншого нормативно-правового акта полягає в тому, що його юридична обов`язковість поширюється на факти, які виникли до набрання ним чинності, причому саме з моменту їх виникнення. Санкції ж юридичних норм, котрі пом`якшують чи скасовують відповідальність особи, зворотну дію мають, а тому суд знаходить протиправними дії відповідача в частині невиконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2016 року у справі № 554/8636/16-а

Верховний Суд України у постанові від 1 липня 2014 року в справі № 21-244а14 висловив правову позицію, відповідно до якої правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Так, невиконання боржником рішення суду, яке набрало законної сили та відповідно є обов`язковим для осіб, які беруть участь у справі, для їх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України є наслідком протиправності таких дій.

З огляду на зазначене, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду, а тому суд вважає вірним спосіб захисту його порушеного права.

Згідно ч. 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження факту виконання боржником рішення суду, у зв`язку з чим порушуються права заявниці на перерахунок пенсії, тому її вимоги є прийнятними.

На підставі частини 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Вирішуючи питання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду, суд виходить з наступного.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст.8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також в ст.2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.97 №475/97-ВР.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає передусім те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як зазначалось судом вище, відповідно до частини 1 статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Як вбачається з матеріалів справи, копію постанови ВП №53679154 від 8 лютого 2019 року про закінчення виконавчого провадження про примусове виконання рішення суду від 18 листопада 2016 року позивачем отримано 20 лютого 2019 року. 28 лютого 2019 року вона звернулася до суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України. 1 березня 2019 року ухвалою суду вказану заяву було повернено у зв`язку з не наданням документу про сплату судового збору. Проте, згідно з п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір», її як особу з інвалідністю ІІ групи звільнено від сплати судового збору, у зв`язку з чим 14 березня 2019 року вона повторно звернулася заявою в порядку ст. 383 КАС України.

Приймаючи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку, що передбачений процесуальним законодавством строк звернення до суду із даною заявою пропущений з поважних причин, а отже наявні всі підстави для його поновлення.

Керуючись ст. ст. 121, 122, 249, 383 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в :

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до адміністративного суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України.

Заяву ОСОБА_1 в порядку ст. 383 КАС України про визнання протиправними рішень, вчинених відповідачем на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2016 року у справі № 554/8636/16-а, - задовольнити.

Визнати протиправними дії Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області в частині порушень вимог ч.2 ст.19, ст.22, 58, 129-1 Конституції України, ст.6 параграф 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.33 Закону України «Про державну службу», постанови КМУ «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31 травня 200 року №865 з приводу: включення в заробіток для обчислення пенсії розмір виплат отриманих ОСОБА_1 за останні 24 календарні місяці роботи на державній служби підряд перед зверненням за пенсією та ділення загальної суми цих виплат на 24, замість ділення на 60; застосування постанови КМУ «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31 травня 2000 року №865 в редакції яка діяла не на момент призначення пенсії (21 березня 2011 року, значно пізніше 25 лютого 2014 року).

Зобов`язати Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області на виконання постанови Октябрського районного суду м. Полтави від 18 листопада 2016 року у справі № 554/8636/16-а провести перерахунок та виплату пенсії, у відповідності до вимог ст.37 Закону України «Про державну службу» в розмірі 87 % заробітної плати, за останні 24 календарні місяці роботи, включивши до складу заробітної плати для призначення пенсії суми індексації заробітної плати, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та надбавок які зазначені у довідці №1743/К/16-24-05-53 від 29 квітня 2016 року та провести відповідні виплати з урахуванням виплачених сум з 15 травня 2016 року, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31 травня 2000 року» №865 (в редакції, що діяла на час призначення пенсії позивачці).

Ухвала може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом 15 днів з дня отримання ухвали.

Суддя А. Г. Савченко