Справа № 500/2814/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/3944/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року (прийняте у м. Тернополі суддею Баранюком А.З.; складене у повному обсязі 25 лютого 2019 року) в справі № 500/2814/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив скасувати вимогу Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - ГУ ДФС у Тернопільській області) про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 08 листопада 2018 року за № Ф-1017-54.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що на підставі рішення Ради адвокатів Тернопільської області від 04.09.2014 за № 3/9 він має право на заняття адвокатською діяльністю, про що йому видане свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ТР № 000035 від 04 вересня 2014 року. Зазначає, що він є застрахованою особою, проте в період виникнення спірних правовідносин доходу від адвокатської діяльності не отримував та перебував у трудових відносинах з ТзДВ «Інтер-Ріск Україна», яке в свою чергу виплачувало йому заробітну плату та перераховувало до відповідних бюджетів усі обов`язкові платежі, в тому числі ЄСВ.

18.02.2019 ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про збільшення своїх позовних вимог, у якій просив визнати протиправними дії ГУ ДФС у Тернопільській області щодо винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-1017-54 та скасувати вимоги ГУ ДФС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску за № Ф-1017-54 від 08 листопада 2018 року та від 04 лютого 2019 року.

Під час судового засідання 19.02.2019 суд ухвалою, без виходу до нарадчої кімнати відмовив у задоволенні заяви про збільшення позовних вимог.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило ГУ ДФС у Тернопільській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права та без урахування фактичних обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 став та перебуває на обліку у контролюючих органах як платник податків та платник єдиного соціального внеску самозайнята особа - адвокат, в Єдиному реєстрі адвокатів України внесено запис про здійснення адвокатської діяльності індивідуально, і така діяльність не є припиненою або зупиненою. Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає роботодавців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність (адвокатську) як окремі платники єдиного внеску і цим Законом не передбачено звільнення даного платника від сплати єдиного внеску.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

За визначенням підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно рішення Конституційного суду України від 30.09.2009 у справі № 23-рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами, відтак, ширшою від діяльності адвоката.

Згідно з пунктом 63.5 статті 65 ПК України фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.

Як встановлено судом, на підставі рішення Ради адвокатів Тернопільської області від 04.09.2014 № 3/9 ОСОБА_1 . має право на заняття адвокатською діяльністю, про що йому видано Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ТР № 000035 від 04 вересня 2014 року (а.с. 12).

Згідно довідки про взяття на облік платника податків № 296 від 24.05.2016 платник податків адвокат ОСОБА_1 узятий на облік у контролюючих органах 24.05.2016 за № 3766 (а.с. 13).

Згідно із повідомленням про взяття на облік платника єдиного внеску від 06.06.2016 № 028, платник єдиного внеску ОСОБА_1 взятий на облік як платник єдиного внеску в органі доходів і зборів 24.05.2016 (а.с. 14).

Як видно з трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 з 02.04.2012 по 31.08.2018 ОСОБА_1 працював у ТзДВ «Інтер-Ріск Україна» на посаді головного юрисконсульта (а.с. 19).

Згідно із довідками ТзДВ «Інтер-Ріск Україна» № 142/2018/14 від 17.12.2018 та №22/2019 від 18.02.2019 за 2017 рік товариство сплатило єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника ОСОБА_1 в сумі 40 409,78 грн та за січень - серпень 2018 року в сумі 22 001,74 грн.

На підставі даних інтегрованої картки контролюючий орган сформував та надіслав позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08 листопада 2018 року № Ф-1017-54, відповідно до якої ГУ ДФС у Тернопільській області вимагає сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 13 359,54 грн.

Вважаючи таку вимогу ГУ ДФС у Тернопільській області протиправною, позивач звернувся до суду із позовом про її скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та вимоги, оскільки в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього в період, коли він працював у ТзДВ «Інтер-Ріск Україна», за який також винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у період, коли він був найманим працівником, а не самозайнятою особою.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VІ) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно пункту третього цієї ж частини застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно пункту другого частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ (база нарахування єдиного внеску) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Водночас, відповідно до пункту першого частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту першого частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VІ передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником у межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Із матеріалів справи видно, що позивач в період з 24.05.2016 по 31.08.2018 своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізовував не як самозайнята особа, а як найманий працівник у ТзДВ «Інтер-Ріск Україна» на посаді головного юрисконсульта, а його роботодавець за 2017 рік сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника ОСОБА_1 в сумі 40 409,78 грн та за січень - серпень 2018 року в сумі 22 001,74 грн.

Згідно з підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Оскільки Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності, а із системного аналізу його норм слідує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні вказаного Закону позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що винесена відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію «пропорційності», адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску - страхування особи, в даних правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску роботодавцем, а тому відповідачем протиправно винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08 листопада 2018 року № Ф-1017-54.

За таких обставин колегія суддів дійшла переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року в адміністративній справі № 500/2814/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 05 липня 2019 року.