Справа № 560/680/19
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2019-07-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/680/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.

Суддя-доповідач - Охрімчук І.Г.

03 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М. Моніча Б.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року (повний текст рішення складено 23.04.2019 року, м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування протоколу та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Протокол комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №13 від 08 лютого 2019 року,

- стягнути з Міністерства оборони України одноразову грошову допомогу у розмірі 150-ти кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у 1983 - 1985 роках проходив строкову військову службу у військовій частині ПП 93992 в республіці Афганістан, де під час виконання службових обов`язків отримав поранення голови та тіла.

21 травня 2004 року за висновком МСЕК йому було встановлено ІІІ групу інвалідності до 01 червня 2005 року внаслідок поранення, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. В подальшому інвалідність була підтверджена, висновком МСЕК від 23.11.2007 року встановлено ІІІ групу інвалідності довічно. 25 травня 2018 року позивач звернувся до Міністерства оборони України з заявою про виплату одноразової грошової допомоги.

Відповідно до Протоколу №13 від 08 лютого 2019 року комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги. У протоколі зазначається, що заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення йому інвалідності у 2004 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Позивач, не погоджуючись з рішенням відповідача, звернувся до суду, покликаючись на п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, що передбачає, що допомога, яка не була призначена, призначається та виплачується в установленому законодавством порядку, що діяв на день виникнення права на отримання такої допомоги. Вважає, що він має право на отримання цієї допомоги, не зважаючи на те, що інвалідність була встановлена раніше.

Ухвалою від 18 березня 2019 року відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, до участі у справі як третю особу залучено Хмельницький обласний військовий комісаріат.

25 березня 2019 року надійшли до суд першої інстанції пояснення ІНФОРМАЦІЯ_2 , який просить у задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що діяв виключно відповідно до вимог закону.

У відзиві, надісланому до суду першої інстанції Міністерство оборони України вказало, що проти позову заперечує, зазначаючи про те, що грошова допомога може бути призначена та виплачена у порядку, встановленому законодавством, що діяло на день виникнення права особи на отримання такої допомоги, тобто на день встановлення інвалідності. Оскільки позивачу інвалідність встановлено у 2004 році, застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на той момент. Відповідно до норм законодавства, чинного станом на момент встановлення позивачу інвалідності, у нього було відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги. На думку відповідача, наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання та розмір допомоги. Оскільки після 2004 року у позивача не виникли обставини, з якими Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пов`язує право на отримання допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання допомоги тощо), позивач не має права на отримання допомоги, яка передбачена законом, який був прийнятий після встановлення позивачу інвалідності. Натомість, позивач набув права на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України № 488.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.04.2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (пр-т Повітрофлотський, 6,м.Київ,03168 , ідентифікаційний номер - 00034022) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування протоколу та зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, якою просить суд скасувати рішення суду першої інстанції від 23.04.2019 року та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог. Апеляційну скаргу мотивує тим, що на день звернення із заявою про виплату одноразової грошової допомоги на підставі статтей Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" діяв Порядок №975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою суду від 12.06.2019 року призначено до апеляційного провадження у порядку письмового провадження, відповідно до статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 26 грудня 1983 року по 26 жовтня 1985 року проходив строкову службу у складі військової частини п/п 93992 в званні рядового в республіці Афганістан. Під час проходження служби позивач отримав множинні мінно - осколкові поранення голови, грудної клітки, спини.

Відповідно до висновку Шепетівської міськрайонної МСЕК серія МСЕ №009513 від 21.05.2004 pоку позивачу встановлено 3 групу інвалідності, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Пізніше, висновками Шепетівської міськрайонної МСЕК серії МСЕ №033162 від 10.05.2005 року та серії МСЕ №112372 від 23.11.2007 року позивачу підтверджено інвалідність 3 групи. 13 листопада 2015 року позивач звернувся до Міністра оборони України з заявою про виплату одноразової грошової допомоги. Міністерством оборони України 18 грудня 2015 року за № 248/3/6/4000 позивачу повідомлено про відмову у виплаті допомоги через відсутність у нього права на її отримання.

25 травня 2018 року ОСОБА_1 повторно через військовий комісаріат звернувся в Міністерство оборони України за виплатою одноразової допомоги.

Відповідно до Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 13 від 08.02.2019 року, позивачу відмовлено у виплаті одноразової допомоги. Відмова мотивована тим, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не має зворотної дії в часі. Заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення йому інвалідності у 2004 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Вважаючи рішення комісії Міністерства оборони України протиправним, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачу 3 групу інвалідності вперше встановлено у травні 2004 року, після чого не виникло обставин, з якими Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі), він не має права на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід 3 групи на умовах діючої редакції Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 9 ст. 16 Закону).

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ( далі - Закон) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога, допомога) - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, за п.4 - встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Кабінет Міністрів України постановою від 25.12.2013 року № 975 затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) і інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

Пунктом 2 цієї Постанови встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року № 284 і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 року № 1331;

- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Предметом спору у цій справі є вимога особи про скасування протоколу про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги інваліду 3 групи та стягнення цієї допомоги.

З матеріалів справи слідує, що третю групу інвалідності позивачу вперше було встановлено у травні 2004 року, одноразова грошова допомога не призначалась, а відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення у позивача права на отримання такої допомоги.

Статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу 3 групи інвалідності вперше) передбачалось, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом «б» пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488, встановлено, що НАСК «Оранта» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Таким чином, позивач у зв`язку із встановленням йому 3 групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 488, яка була чинною станом на момент встановлення йому 3 групи інвалідності вперше.

Суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням суду першої інстанції, що права на виплату одноразової грошової допомоги згідно з Порядком № 975 позивач автоматично не набув, оскільки таке право безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положеннями законодавства, яке було чинним саме на той момент ( момент встановлення інвалідності - травень 2004 року)

Слід зауважити, що на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності.

Таким чином, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Крім того, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не вказано у законодавстві, що регулює ці правовідносини.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд вірно зазначив, що оскільки позивачу 3 групу інвалідності вперше встановлено у травні 2004 року, після чого не виникло обставин, з якими Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі), він не має права на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід 3 групи на умовах діючої редакції Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку № 975.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 127/12394/17 від 14.03.2019 року.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Також суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено правомірність свого рішення, тому, з урахуванням досліджених судом обставин та доказів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що причина відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги, наведена у оскаржуваному протоколі, є правомірною, оскільки позивач не набув права на цю виплату. Крім того, оскільки одноразова грошова допомога йому призначена не була, суд також вважає необґрунтованою вимогу про стягнення суми цієї допомоги з відповідача.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в ньому повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення або його зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 03 липня 2019 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Капустинський М.М. Моніч Б.С.