Справа № 761/15106/16-а
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

04 липня 2019 року
Київ
справа №761/15106/16-а
адміністративне провадження №К/9901/8047/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Стеценка С.Г.,
суддів Рибачука А.І., Тацій Л.В.
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 (головуючий суддя Твердохліб В. А., судді: Бужак Н. П., Костюк Л. О.)

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України (далі Комісаріат, Міністерство відповідно), в якому просив: визнати протиправними дії відповідачів щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги та зобов`язати останніх здійснити йому виплату одноразової грошової допомоги згідно Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі Закон №2011-XII, постанова КМУ №975, Порядок №975, відповідно; в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2016 (головуючий суддя Піхур О. В.) відмолено у задоволенні позову.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набув права на призначення і виплату йому одноразової грошової допомоги на підставі статей 16, 16-2, 16-3 Закону №2011-XII в редакції, чинній після 01.01.2014, та Порядку №975, який набрав чинності 24.01.2014, оскільки інвалідність ІІІ групи була встановлена ОСОБА_1 ще 20.12.2012 при первинному огляді.

На вказану постанову Шевченківського районного суду м. Києва позивачем було подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного адміністративного суду, який постановою від 21.07.2016 її скасував та задовольнив частково позовні вимоги, а саме: визнав протиправними дії Міністерства та Комісаріату щодо відмови у призначенні та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності IIІ групи, що настала внаслідок поранення (контузії) та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; зобов`язав Міністерство призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку зі встановленням інвалідності IIІ групи, що настала внаслідок поранення (контузії) та захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до постанова КМУ №975 та статей 16 - 16-3 Закону №2011-XII у розмірі, встановленому законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, тобто станом на 11.12.2014.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що позивач має право на отримання спірної одноразової грошової допомоги на підставі Закону №2011-XII в редакції, чинній після 01.01.2014, та Порядку №975, які були чинні станом на день встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи довічно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2016 року Міністерство звернулося з касаційною скаргою на постанову суду апеляційної інстанції у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить вказане судове рішення скасувати та залишити в силі постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2016.

Вимоги касаційної скарги мотивовані тим, що на позивача не розповсюджується дія Закону №2011-XII, оскільки, на думку скаржника, позивач не проходив військову службу у Збройних Силах України й не був військовослужбовцем іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, правоохоронного органу спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. Посилався відповідач і на те, що під час встановлення позивачу інвалідності 20.12.2012 діяв Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 (далі Порядок №499), а відтак, у даному випадку, відсутні підстави для призначення і виплати спірної допомоги згідно з приписами Порядку №975. Відповідач стверджує і про те, що Порядком №499 було передбачено можливість призначення одноразової грошової допомоги особам, звільненим зі строкової військової служби, що, на думку Міністерства, мало місце у випадку з позивачем, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби, тоді як ОСОБА_1 інвалідність було встановлено більше ніж через 35 років. Окрім цього, Міністерство наголосило на тому, що ним не приймалось жодного рішення за наслідками розгляду документів, поданих позивачем для призначення йому спірної допомоги, а тому висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову шляхом саме зобов`язання призначити та виплатити таку допомогу є передчасними й у таким чином суд фактично підмінив орган державної влади, взявши на себе його повноваження.

Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.08.2016 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». З цієї дати набула чинності нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ Перехідні положення КАС України, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На виконання вимог підпункту 7 пункту 1 Розділу VІІ Перехідні положення справа була передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2019, визначено склад колегії суддів для розгліду цієї справи у складі: головуючий суддя Стеценко С. Г., судді: Рибачук А. І., Тацій Л. В.

Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Деснянському районному у м. Києві військовому комісаріаті як учасник бойових дій в Республіці Афганістан у період з 28.12.1979 по 04.05.1981, що підтверджується Довідкою Деснянського районного у м. Києві військового комісаріату від 26.01.2016 року №222.

18.12.2012 позивачеві при первинному огляді було встановлено ІІІ групу інвалідності, у зв`язку з пораненням, контузією, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Інвалідність встановлена на строк до 01.01.2014, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією (далі МСЕК), серія 10 ААА №799466.

Згідно довідки від 11.12.2014 до акта огляду МСЕК серії АВ №0417272, ОСОБА_1 при повторному огляді було встановлено ІІІ групу інвалідності довічно у зв`язку з пораненням, контузією, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

08.01.2016 позивач звернувся до Комісаріату з заявою, в якій просив направити його документи до Департаменту фінансів Міністерства для виплати йому одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМУ №975.

Комісаріат листом від 04.02.2016 №ВС2/201 повідомив позивача, що він не має права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки дія постанови КМУ від №975 та нової редакції статті 16 Закону №2011-XII на нього не поширюється. Копії документів Позивача надіслано на розгляд комісії щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 19.02.2016 №248/3/6/742 позивачу відмовлено у призначені одноразової грошової допомоги, як на підставі Порядку №499, так і згідно з Порядком №975, а документи повернуто йому без реалізації.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (далі Закон №2232-XII в редакції, чинній на час звернення позивача за отриманням допомоги) встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ (в тій же редакції) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, затверджено Порядок №975.

В свою чергу, пунктом 2 вказаного Порядку визначено, що особам, які до набрання чинності Порядком №975, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою №499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 №1331; допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяв на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Пунктом 3 Порядку №975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Отже, станом на день подання позивачем заяви про виплату одноразової грошової допомоги було визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ інвалідності, а саме Закон №2011-ХІІ, в редакції, яка діяла до 01.01.2014, та Порядок №499.

Так, частинами другою та шостою статті 16 Закону №2011-XII, в редакції чинній з 01.01.2007 до 01.01.2014, зокрема, було передбачено: у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України (частина друга); у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті (частина шоста).

Частина четверта статті 2 Закону №2232-XII (в редакції до 01.01.2014) розрізняє такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відтак, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

В контексті спірних правовідносин саме частина шоста статті 16 Закону №2011-XII є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходять строкову військову службу, зокрема: - особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці строкової військової служби; визначений час настання інвалідності - період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби; відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби.

Аналогічне правило закріплено Порядком №499, відповідно до підпункту 4 пункту 2 якого, військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.

В той же час, частиною шостою статті 16 Закону №2011-XII (в редакції чинній з 01.01.2007 до 01.01.2014) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону №2011-ХІІ після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Така правова позиція не суперечить іншим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 16 Закону № 2011-XII (в редакції чинній з 01.01.2007 до 01.01.2014) щодо інших категорій військовослужбовців, у випадку, коли інвалідність встановлена військовослужбовцю, який проходив військову службу у добровільному порядку (за контрактом), після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби, та де зазначеними судами зроблено висновки про наявність у таких військовослужбовців права на отримання одноразової грошової допомоги.

До того ж, суд касаційної інстанції звертає увагу і на те, що лист Департаменту фінансів Міноборони не можна розцінювати як рішення Міноборони в розумінні абзацу 2 пункту 7 Порядку №499, відповідно до якого Міноборони, як Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Підсумовуючи зазначене, Верховний Суд приходить до висновку про непоширення на спірні правовідносини дії статей з 16 по 16-3 Закону №2011-XII в редакції, чинній після 01.01.2014 зі змінами, внесеними Законом України від 04.07.2012 №5040-VI «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», а також приписів Порядку №975, який набрав чинності 24.01.2014, оскільки такі не діяли на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності.

За наведеного, висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для зобов`язання Міністерства призначити і виплатити позивачу спірну одноразову грошову допомогу відповідно до Закону №2011-XII і Порядку №975 у розмірі і на умовах, визначеними цими актами законодавства станом на 11.12.2014 (дня встановлення ОСОБА_1 інвалідності довічно) не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Разом з тим, Київський апеляційний адміністративний суд не перевірив наявності чи відсутності у позивача права на призначення і виплату йому спірної грошової допомоги в контексті вимог законодавства, яке діяло на день первинного встановлення ІІІ групи інвалідності, а саме 18.12.2012, при цьому не встановив обставин справи щодо того, який саме вид військової служби проходив ОСОБА_1 , хоча Міністерство, як у запереченнях на позов, поданих до суду першої інстанції, так і в запереченнях на апеляційну скаргу, наполягало на проходженні ним саме строкової військової служби.

Більше того, апеляційний суд не надав жодної оцінки обставинам справи і доводам учасників справи в розрізі встановлених судами обставин справи щодо відсутності рішення Міністерства, передбаченого абзацом 2 пункту 7 Порядку №499 за наслідками розгляду поданих позивачем документів, й не з`ясував, чи такий розгляд взагалі відбувся, і чи була дотримана визначена законодавством процедура вирішення цього питання, що свідчить про передчасність висновків Київського апеляційного адміністративного суду стосовно наявності підстав для зобов`язання відповідача призначити і виплатити ОСОБА_1 спірну грошову допомогу.

За правилами частин першої, другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 349 КАС України).

Оскільки, у даному випадку, судом апеляційної інстанції не з`ясовано усіх обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору й не перевірено їх доказами, а Верховний Суд, в силу наведених вище положень процесуального закону, позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні, надавати оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 і передачі цієї справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С. Г. Стеценко,
А. І. Рибачук,
Л. В. Тацій,
Судді Верховного Суду