Справа № 1340/3759/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/3871/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Гуляка В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року, ухвалене суддею Кухар Н.А. у м.Львові о 14:35, повний текст якого складений 04 березня 2019 року, у справі №1340/3759/18 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, -

ВСТАНОВИВ:

21 серпня 2018 року позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача - Головного управління Держпраці у Львівській області, у якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженим посадовими особами №ЛВ697/592/АВ/ФС від 02.08.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови слугував акт інспекційного відвідування, в якому інспектором зафіксовано факт порушення частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме допущення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням ФОП та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, позивач вказує на недотримання відповідачем обов`язку щодо повідомлення позивача про проведення інспекційного відвідування, що є порушенням пункту 8 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295.

Також покликається на те, що при прийнятті оскаржуваної постанови відповідачем належним чином не досліджено наданий договір цивільно-правового характеру, укладений з ОСОБА_3 , не прийнято до уваги і той факт, що послуги ОСОБА_2 не надавались, відповідно і акт виконаних робіт сторонами не підписувався.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2018 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем як суб`єктом господарювання вимог частини 1 та частини 3 ст.24 КЗпП України, а отже і наявності підстав, передбачених абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, для прийняття оспорюваного рішення, згідно якого на позивача накладено штраф у розмірі 111690 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що визначальним для вирішення даної справи було встановлення дійсного характеру правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 , оскільки передумовою для притягнення позивача до відповідальності за абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України була наявність саме трудових відносин, неоформлених у відповідності до Закону, між ФОП ОСОБА_1 та вказаною особою.

Так, інспекційне відвідування суб`єкта господарювання було проведено за зверненням працівника про порушення відносно нього законодавства про працю. Вказане звернення до Головного управління Держпраці у Львівській області надійшло 04.06.2018 від громадянина ОСОБА_2 , який стверджував, що працював у ФОП ОСОБА_1 без оформлення трудового договору. У своєму зверненні ОСОБА_2 повідомив, що з 09.11.2016 по 01.05.2018 він був працевлаштований у ФОП ОСОБА_1 та виконував функції кур`єра по доставці піци. Зверненню ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області передувало його звернення до пенсійного органу, за наслідками якого його проінформовано про те, що робота у період з 09.11.2016 по 01.05.2018 йому не зараховувалась до трудового стажу.

З 11.07.2018 по 12.07.2018 на підставі наказу Управління від 06.07.2018 №1557-П та направлення від 06.07.2018 №1418 було проведено інспекційне відвідування у ФОП ОСОБА_1 . В ході проведення заходу державного контролю було зафіксовано порушення вимог частин 1 та 3 статті 24 КЗпП України в частині фактичного допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом власника або уповноваженого ним органу, без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Довіреною особою ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_4 було надано накази про прийняття на роботу, накази про припинення трудового договору, відомості нарахування та виплати заробітної плати, табелі обліку робочого часу та штатні розписи за період 2017-2018 років. В зазначених документах відсутні дані про працівника ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_4 надано пояснення, у якому зазначено, що ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 . Разом з тим, йому було запропоновано працювати на умовах цивільно-правового договору, від чого останній відмовився.

В обгрунтування правомірності оскаржуваної постанови відповідач зазначає, що ОСОБА_2 підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку, працівник не організовував самостійно свою роботу, мав спеціальну форму і видані для виконання трудової функції необхідні речі (телефон, сумку, ніж для піци, значок), за виконану роботу, яка носила систематичний характер, та при її виконанні мав значення процес праці, отримував заробітну плату, що свідчить про трудовий характер правовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та вказує на допуск працівника до роботи без укладення тудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника чи/або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на підставі звернення ОСОБА_2 від 04.06.2018 вх.№Ч-606 (а.с.43) Головним управлінням Держпраці у Львівській області видано наказ від 06.07.2018 №1557-П, яким інспекторам праці - головним державним інспекторам відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно - правових актів у м. львові Меленюк Г.С., Вовк Н.Я. та Довгун І.І. на підставі пп.1 п.5 Порядку в термін з 11.07.2018 по 12.07.2018 доручено провести інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с.38).

На підставі даного наказу 06.07.2018 для здійснення інспекційного відвідування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Головним управлінням Держпраці у Львівській області видано направлення №1418 для проведення інспекційного відвідування у період з 11.07.2018 по 12.07.2018 (а.с.37).

За результатами перевірки інспектором праці Меленюк Г.С. складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, №ЛВ697/592/АВ від 12.07.2018, який був підписаний уповноваженою особою ОСОБА_1 - ОСОБА_4 з відміткою про наявність зауважень (а.с.6-12).

17.07.2018 представником ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано до Головного управління Держпраці у Львівській області зауваження до Акту інспекційного відвідування №ЛВ/697/592/АВ від 12.07.201, яке зареєстроване за вх.№ 11821 (а.с.49).

18.07.2018 інспектором праці ОСОБА_5 було надано відповідь на зауваження (а.с.50-52) та об`єкту інспекційного відвідування внесено припис про усунення виявлених порушень №ЛВ 697/592/АВ/П від 19.07.2018 (а.с.39-40).

02.08.2018 заступником начальника ГУ Держпраці у Львівській області Стецько А.Я. на підставі акту інспекційного відвідування прийнято постанову №ЛВ697/592/АВ/ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 111 690,00 грн (а.с.14-16).

Позивач, вважаючи постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ697/592/АВ/ФС від 02.08.2018 протиправною, звернувся до суду з вимогою про її скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України від 05.04.2007 №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон №877-V).

В розумінні ст.1 Закону №877-V державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 (далі - Положення №96) Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який, серед іншого, реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Відповідно до пп. 6 п. 4, п. 7 Положення №96 Державна служба України з питань праці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. Державна служба України з питань праці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Державна служба України з питань праці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

Основні засади здійснення контролю за додержанням законодавства про працю визначені Конвенцією Міжнародної організації праці 1947 року № 81 про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, яка ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-IV і є частиною національного законодавства України та застосовується в порядку передбаченому Законом України «Про міжнародні договори України».

Відповідно до ст.12 Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю визначається постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою затверджений Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №295).

Відповідно до п.2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці.

Відповідно до пп. 3 п. 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту.

Пунктами 8-10 Порядку №295 встановлено, що про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкт відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення.

Відповідно до підпункту 2 пункту 14 Порядку №295, під час проведення інспекційного відвідування об`єкт відвідування має право не допускати до проведення інспекційного відвідування у разі: відсутності службового посвідчення; якщо на офіційному веб-сайті Держпраці відсутні рішення Мінсоцполітики про форми службового посвідчення інспектора праці, акта, довідки, припису, вимоги, перелік питань, що підлягають інспектуванню; якщо строк проведення інспекційного відвідування перевищує строки, визначені пунктом 10 цього Порядку.

Згідно з положеннями статті 10 Закону №877-V суб`єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення державного нагляду (контролю), якщо посадова особа органу державного нагляду (контролю) не надала копії документів, передбачених цим Законом, або якщо надані документи не відповідають вимогам цього Закону; суб`єкт господарювання не одержав повідомлення про здійснення планового заходу державного нагляду (контролю) в порядку, передбаченому цим Законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зауважує, що з`ясовуючи дотримання процедури проведення інспекційного відвідування в аспекті спірних правовідносин слід зважити на те, що інспекційне відвідування проводилось в присутності довіреної особи ФОП ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який за наявності підстав вважати порушеним порядок проведення інспекційного відвідування, в тому числі за відсутності підстав для проведення, не надання копій документів, передбачених Порядком №295, чи не одержання повідомлення про здійснення планового заходу державного нагляду не був позбавлений можливості, в силу приписів статті 10 Закону №877-V та підпункту 2 пункту 14 Порядку №295, реалізувати своє право на захист шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до інспекційного відвідування. Допуск до інспекційного відвідування нівелює правові наслідки порушень, допущених при призначенні такої.

Разом з тим, слід зазначити, що судом не встановлено процесуальних порушень при проведенні перевірки відповідачем, на які позивач покликається як на підставу для скасування оскаржуваної постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.

Згідно з пунктами 19-21 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.

Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Відповідно до пунктів 23-24 Порядку №295 припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду.

У приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень. У разі встановлення строку виконання припису більше ніж три місяці у приписі визначається графік та заплановані заходи усунення виявлених порушень з відповідним інформуванням інспектора праці згідно з визначеною у приписі періодичністю.

Припис складається у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування або невиїзне інспектування, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Один примірник припису залишається в об`єкта відвідування.

Відповідно до п.п. 27-29 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності. У разі виконання припису в установлений у ньому строк заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності не вживаються. Заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.04.2018 у справі № 823/708/17 (провадження № К/9901/747/17), заходи щодо притягнення до відповідальності - штрафи у сфері порушення законодавства про працю - застосовуються незалежно від факту усунення виявлених порушень та не можуть бути підставою для уникнення застосування контролюючими органами та органами у сфері нагляду зазначених заходів.

Згідно з частинами першою, другою статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, у тому числі, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Пунктом 3 Порядку № 509 передбачено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (п.4 Порядку №509).

Приписами пункту 8 Порядку № 509 визначено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Неправомірність прийняття оскаржуваної постанови позивач обгрунтовує також відсутністю правових підстав для її прийняття, оскільки на спростування висновків інспектора, викладених в акті інспекційного відвідування позивача щодо неоформлених трудових відносин, що, зокрема слугувало передумовою для внесення припису та накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, позивачем надано пояснення про характер правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 та відповідні підтвержджуючі докази.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Вирішуючи питання про правомірність прийняття відповідачем постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ697/592/АВ/ФС від 02.08.2018, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ697/592/АВ/ФС від 02.08.2018 обгрунтована тим, що в ході інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 довіреною особою ОСОБА_4 на підставі Договору про надання правової допомоги №15 від 02.01.2018 надано накази про прийняття на роботу та повідомлення ДФС про прийняття працівників на роботу, накази про припинення трудового договору, відомості нарахування та виплати заробітної плати, табелі обліку робочого часу та штатні розписи вибірково за період 2017-2018 роки. При огляді вищенаведених документів прізвище ОСОБА_2 відсутнє.

Також під час проведення інспекційного відвідування в довіреної особи позивача ОСОБА_4 були відібрані пояснення, відповідно до яких ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_1 , вказаній особі було запропоновано працювати на умовах ЦПХ, однак ознайомившись з умовами праці та з договором ЦПХ, отримавши примірник договору, останній відмовився від співпраці, акти виконаних робіт не складались. Також у поясненні зазначено про те, що «довготривала співпраця із ОСОБА_2 могла бути лише у випадку, коли його послуги використовували як послуги таксиста», тобто могли мати місце трудові відносни. Одночасно, відібрано пояснення у громадянина ОСОБА_2 , у якому стверджує, що у період з 09.11.2016 по 01.05.2018 (1 рік і шість місяців) в тому числі і у ФОП ОСОБА_1 його праця використовувалась без оформлення трудових відносин.

Оскаржувана постанова містить висновок, що в порушення вимог ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи працівника ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, колегією суддів встановлено та не заперечується сторонами, що з 09.11.2016 по 01.05.2018 на підставі угод цивільно-правового характеру про надання послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу (товару), що підписувались щоденно, ОСОБА_2 виконувались функції кур`єра ТОВ «ТМ Піца Челентано» по доставці піци.

Так, зі змісту звернення ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області слідує, що 09.11.2016 р. він влаштувався на роботу до ТОВ "ТМ Піца Челентано". Щоденно між ним та одним з ФОП-ів, а саме ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_6 підписувались цивільно-правові угоди про надання послуг, пов"язаних з перевезенням вантажу (товару) за завданням Замовника, хоча щодня робота була одна і та ж (виконання функцій кур"єра по доставці піци). Так, зокрема після отримання оператором замовлення від Клієнта через телефон або інтернет, воно оформлялося шляхом друкування двох чеків через касовий апарат. Один з чеків з прізвищем третьої особи, як виконавця замовлення, передавався йому і він його виконував, довозячи піцу до місця призначення. Так тривало до 01.05.2018.

У відповідності до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

Згідно ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413.

Повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу є частиною укладання трудового договору, яке складається із виданого наказу та повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.ст.902-903 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В межах спірних правовідносин підлягають дослідженню обставин щодо наявності ознак трудових відносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Слід зазначити, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийняття його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Таким чином, відносини, які виникають з цивільно-правового договору послуг не є тотожними трудовим правовідносинам, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між Замовником та Підрядником.

Позивачем на підтвердження доводів щодо відсутності трудових відносин із ОСОБА_2 надано копію цивільно-правової угоди від 20 травня 2018 року з покликанням на те, що до її укладення сторони угоди у будь-яких відносинах не перебували. За умовами цивільно-правової угоди від 20.05.2018, укладеної між фізичною особою ОСОБА_2 (Виконавець) і ФОП ОСОБА_1 (Замовник) Виконавець бере на себе зобов`язання за плату виконати разову послугу, пов`язану з перевезенням вантажу, товару по завданню Замовника на території міста Львова, а Виконавець бере на себе зобов`язання надати додаткові послуги перевірки кількості і якості вантажу під час його перевезення, доставки вантажу від місця отримання до Клієнта Замовника. Вартість додаткових послуг включається в загальну вартість наданих послуг. Розмір плати з перевезення вантажу, товару становить 4,4 грн за 1 км маршруту, що визначений Замовником (п.п.1.1-1.3).

Також за умовами договору розрахунок за надану послугу проводиться Замовником на підставі акту виконаних робіт (послуг), підписаного між Виконавцем та Замовником. Акт виконаних робіт підписується протягом п`яти календарних днів після виконання Виконацем замовлення Замовника. Акт виконаних робіт має бути оплачений Замовником протягом десяти банківських днів з моменту підписання обома сторонами (п.п.5.1-5.3).

Разом з тим, ОСОБА_2 за вказаною угодою послуги позивачу як Замовнику не надавались, відповідно акт виконаних робіт сторонами угоди не підписувався.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 при зверненні до Головного управління Держпраці у Львівській області вказує на порушення позивачем вимог трудового законодавства у період, що охоплюється часовим проміжком з 09.11.2016 по 01.05.2018. Тобто, цивільно-правова угода, укладена між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що датована 20.05.2018, не могла бути предметом розгляду при винесенні уповноваженими посадовими особами відповідача оскаржуваної постанови про накладення штрафу.

При цьому, доказів наявності правовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірний період відповідачем не надано.

Так, надані відповідачем на розгляд суду копії чеків, з яких слідує, що на одне замовлення видавалось 2 чеки: попередній рахунок із зазначенням «До оплати ФОП Цілінська» та чек із зазначенням поставщика « ОСОБА_7 ». не є належним доказом наявності трудових правовідносин між позивачем та третьою особою, оскільки з урахуванням наданих ОСОБА_2 та довіреною особою ОСОБА_1 пояснень, лише на підставі наданих чеків неможливо встановити факт порушення позивачем вимог трудового законодавства. Водночас, у постанові не зазначено про надання правової оцінки отриманим від ОСОБА_2 поясненням щодо його праці саме у ТОВ «ТМ Піца Челентано».

Зокрема, в ході інспекційного відвідування інспекторами не було з`ясовано обставин, який з ФОП займається випіканням піци, а який - доставкою готової продукції.

Згідно наданих у судовому засіданні суду першої інстанції пояснень свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у спірний період ОСОБА_2 працював кур`єром на підставі цивільно-правих угод 5 днів у тиждень з 2-ма вихідними днями; формою, сумкою, футболкою та телефоном був забезпечений ФОПом ОСОБА_12 Отримувавши на кухні ФОП ОСОБА_1 замовлення (товар) ОСОБА_2 здійснював його доставку; отримані від Клієнтів кошти ОСОБА_2 передавав кухарю.

Таким чином, наведені інспектором праці в акті інспекційного відвідування твердження не можуть бути підставою для висновку про фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що свідчить про відсутність в діях позивача ознак порушення ст.24 КЗпП України, Постанови Кабінету Міністрів України №413.

Враховуючи викладене, а також встановлення факту відсутності в діях позивача порушень ст.24 КЗпП України, вимог Постанови Кабінету Міністрів України №413, суд вважає, що накладення відповідачем на позивача штрафу у розмірі 111690,00 грн не може вважатись правомірним.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 КАС України).

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не виконано покладеного на нього обов`язку щодо доказування правомірності прийняття оскаржуваної постанови.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана позивачем постанова є необґрунтованою та протиправною, прийнятою з порушенням принципів, передбачених ч.2 ст.2 КАС України, що має наслідком її скасування.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2019 року у справі №1340/3759/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. В. Гуляк
Постанова складена в повному обсязі 04.07.2019.