Справа № 826/12941/15
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Коротких А.Ю.

Федотова І.В.

при секретарі Мідянці А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Головного управління Державної казначейської служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, Святошинського районного суду міста Києва, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві, про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суми індексації заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суми індексації заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди та судових витрат.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2016 року вказані судові рішення скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. В своїй ухвалі суд вказав на про наявність спору між тими ж сторонами, який вже вирішений судом і по ньому ухвалене судове рішення, яке набрало законної сили, а тому у відповідній частині позовних вимог провадження у справі мало бути закрите.

Під час нового розгляду справи ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог від 11 жовтня 2017 року, відповідно до якої просила суд:

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на її користь компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з 11 лютого 2011 року по 26 грудня 2014 року в розмірі 324453 грн 50 коп.;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на її користь суму індексації заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року в розмірі 7 514 грн 12 коп.;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на її користь моральну шкоду в розмірі 25600 грн 00 коп.;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві судові витрати в сумі 2000 грн.

Судом залучено в якості співвідповідачів Святошинський районний суд міста Києва та Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди та судових витрат за проведення соціально-психологічного дослідження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2019 року, залишеною без змін постаново Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2019 року, закрито провадження по справі в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені ОСОБА_1 з 11 лютого 2011 року по 11 березня 2014 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2019 року адміністративний позов задоволено частково:

- стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року у розмірі 73 864 грн 73 коп.;

- стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму індексації заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з 11 березня 2014 року по 26 грудень 2014 року в розмірі 7 514 грн 12 коп.;

- стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, Святошинського районного суду міста Києва та Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 9000 грн 00 коп. в рівних частинах по 3000 грн. з кожного за рахунок коштів Державного бюджету України;

- присуджено на користь ОСОБА_1 суму понесених нею судових витрат у розмірі 2000 грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві, Святошинського районного суду міста Києва та Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві в рівних частинах по 666 грн 67 коп. з кожного;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач - ОСОБА_1 та відповідачі: Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Головне управління Державної казначейської служби України, подали апеляційні скарги.

Наполягаючи на задоволенні вимог апеляційної скарги та прийнятті нового рішення про задоволення адміністративного позову повністю ОСОБА_1 зазначає про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та у зв`язку з здійсненими порушеннями процесуальних вимог. У апеляційній скарзі позивач вказує, що рішення суду стосовно часткового задоволення її вимог про відшкодування моральної шкоди є незаконним, оскільки судом невірно встановлено суму стягнення такої шкоди. Позивач зазначає, що згідно з висновком соціально-психологічного дослідження № 22-09-17 від 22 вересня 2017 року розмір компенсації у відшкодування моральної шкоди становить 25 600 грн.

Наполягаючи на задоволенні вимог апеляційної скарги та прийнятті нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі - відповідач - 1), вказує на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильне застосування судом норм матеріального права. Відповідач - 1 зазначає, що відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року у розмірі 73 864 грн 73 коп., індексації заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року, оскільки відповідачем не здійснювалось дій, які б мали наслідком затримку такого розрахунку. Відповідач - 1 вказує, що постанова Окружного адміністративного суду від 11 березня 2014 року у справі № 2а-13661/10/2670 оскаржувалась в апеляційному та касаційному порядку, у зв`язку з чим була виконана після пред`явлення виконавчого листа стягувачем, а саме 26 грудня 2014 року. Відповідно, скаржник вважає, що ним не здійснювалось дій, які спричинили затримку розрахунку при звільненні з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року, що виключає можливість задоволення таких вимог. Відповідач - 1 зазначає про неможливість виконання рішення суду у зв`язку з тим, що у судовому рішенні не зазначено про стягнення грошових коштів з бюджетної програми за кодом класифікації видатків « 0501150 «Виконання рішень судів на корись суддів». Крім того, відповідач - 1 зазначає, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про компенсацію за затримку розрахунку при звільненні. Разом з тим, зазначає, що особа звільняється від відповідальності по відшкодуванні шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Наполягаючи на задоволенні вимог апеляційної скарги та прийнятті нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України (далі - відповідач - 2), вказує на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та зазначає про порушення судом норм матеріального і процесуального права. Відповідач - 2 зазначає, що під час розгляду справи позивачем не доведено неправомірності його дій, відповідно підстави для стягнення з Головного управління Державної казначейської служби України сум моральної шкоди є протиправним.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому просило суд відмовити у задоволенні вимог даної апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та поданого письмового відзиву на скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, Указом Президента України від 04 березня 1998 року № 164 ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Ленінградського (в подальшому перейменованого на Святошинський) районного суду м. Києва.

Згідно з Постановою Верховної Ради України від 20 лютого 2003 року № 570-IV позивач обрана на посаду судді безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 17 червня 2010 року № 2352-VI ОСОБА_1 звільнено з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги.

Відповідно до Наказу голови Святошинського районного суду м. Києва від 03 серпня 2010 року за №81/ос позивача відраховано зі складу суддів Святошинського районного суду м. Києва.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року визнано незаконною постанову Верховної Ради України від 17 червня 2010 року № 2352-VI в частині звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва.

Постановою Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року № 2867-VI ОСОБА_1 повторно звільнено з посади судді Святошинського районного суду м. Києва за порушення присяги судді.

Відповідно до наказу голови Святошинського районного суду м. Києва від 11 лютого 2011 року № 24/ос «Про відрахування ОСОБА_1 » скасовано попередній наказ № 81/ос від 03 серпня 2010 року щодо відрахування позивача зі складу суддів Святошинського районного суду м. Києва та відраховано ОСОБА_1 11 лютого 2011 року зі складу суддів Святошинського районного суду м. Києва відповідно до Постанови Верховної Ради України від 23 грудня 2010 року № 2867-VІ. З вищезазначеним наказом голови суду позивач була ознайомлена 11 лютого 2011 року і в цей же день отримала його копію та трудову книжку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2014 року з відповідача-1 на користь позивача стягнуто: заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03 серпня 2010 року по 11 лютого 2011 року, а також виплати у зв`язку з перебуванням на лікарняних в розмірі 31 744 грн 93 коп., компенсацію за невикористану відпустку з 03 серпня 2010 року по 11 лютого 2011 року в сумі 2882 грн 37 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільнені з 11 лютого 2011 року по день ухвалення постанови (по 11 березня 2014 року) - без визначення конкретної суми.

Вказане рішення суду було частково виконано в примусовому порядку Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві, списано з рахунку боржника - Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві і перераховано на рахунок позивача 26 грудня 2014 року вищезазначені суми 31 744 грн 93 коп. (заробітну плату за час вимушеного прогулу та виплати по лікарняним) та 2882 грн 37 коп. (компенсацію за невикористану відпустку), на загальну суму 34 627 грн 30 коп.

Листом від 16 липня 2015 року № 6-5841/15 відповідач-1 повідомив позивача про те, що на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2014 року № 2а-13661/10/2670 проведено нарахування суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні з 11 лютого 2011 року по 11 березня 2014 року, яка становить 2077 грн 67 коп. та запропоновано вказати банківські реквізити для їх перерахування.

Позивач подала до відповідача - 1 заяву від 28 вересня 2017 року, в якій просила відповідно до листа від 16 липня 2015 року № 6-5841/15 виплатити нараховану суму компенсації готівкою, а також вказано, що в іншій частині постанова виконана 26 грудня 2014 року.

Відповідно до видаткового касового ордера від 28 вересня 2017 року позивачу видано готівкою 1672 грн 50 коп. компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою у якій просила стягнути з відповідача-1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні з 11 березня 2011 року по 26 грудня 2014 року в розмірі 324 453 грн 50 коп., суму індексації заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року в розмірі 7 514 грн 12 коп., стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 25600 грн 00 коп. та судові витрати в сумі 2000 грн 00 коп.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи відповідачами не доведено правомірності їх дій, які мали наслідком несвоєчасну виплату позивачу її розрахунку під час звільнення. Крім того, суд першої інстанції визнав, що вказаними діями відповідачів позивачу спричинено моральну шкоду, характер якої вказано у висновку соціально-психологічного дослідження від 22 вересня 2017 року № 22-09-17. Стосовно ж розміру завданої позивачу моральної шкоди суд першої інстанції зазначив, що розрахунок такої шкоди вказаний у висновку є орієнтовним, відтак суд з урахуванням вимог ст.ст. 73, 74, 76 КАС України повинен надавати оцінку кожному доказу поданому як позивачем так і відповідачами.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Статтею 83 цього Кодексу передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно з вимогами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір й при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядав трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать особі, як працівнику, від підприємства, установи, організації.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось представниками відповідачів під час апеляційного розгляду справи, що у зв`язку з прийняттям постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2014 року у справі №2а-13661/10/2670, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2014 року, відповідачі зобов`язані були вжити дії щодо виплати ОСОБА_1 31744 грн 93 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу з 03 серпня 2010 року по 11 лютого 2011 року, а також виплати у зв`язку з перебуванням на лікарняних з 16 серпня 2010 року по 10 вересня 2010 року, з 21 грудня 2010 року по 06 січня 2011 року, 2882 грн 37 коп. компенсації за невикористану відпустку з 03 серпня 2010 року по 11 лютого 2011 та компенсацію за затримку розрахунку при звільнені з 11 лютого 2011 року по день ухвалення постанови (по 11 березня 2014 року).

Однак, як вбачається з матеріалів справи зазначені вище виплати було здійснено лише 26 грудня 2019 року, що свідчить про затримку виплати розрахунку під час звільнення.

Матеріали справи не містять доказів, що об`єктивно перешкоджали відповідачем виконати судове рішення після набрання останнім законної сили.

Під час засідання суду апеляційної інстанції представники Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Головного управління Державної казначейської служби України пояснили, що дійсно з 10 червня 2014 року по 25 грудня 2016 року рішення суду не було виконано.

Як зазначив представник Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві несвоєчасне виконання судового рішення обумовлено оскарженням даного рішення в судовому порядку.

В свою чергу представник Головного управління Державної казначейської служби України вказала, що органи державної казначейської служби можуть виконати рішення суду тільки у випадку, коли в рішенні суду вказано про стягнення грошових коштів з бюджетної програми за кодом класифікації видатків, який відповідає коду з якого можливе списання відповідних коштів, однак рішення суду таких відомостей не містило. З пояснень представника відповідача-2 вбачається, що для уточнення можливості виконання судового рішення ним направлялись відповідні запити, однак доказів, які підтверджують зазначені вище обставини до суду не надано.

Відповідно, відповідачами не доведено поважності причин своєчасного невиконання судового рішення, що обумовило затримку виплати позивачу розрахунку під час звільнення за період з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року (по день фактичного розрахунку).

Тобто, відповідач-1 зобов`язаний сплатити на користь позивача суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року (по день фактичного розрахунку), що складає 202 робочих дні.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з пп. «з» п. 1 Порядку № 100 цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Нормами п. 10 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (пункт 8 Порядку №100).

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , відповідно до довідки відповідача - 1 від 28 лютого 2014 року № 128 становить 365 грн 67 коп. Отже, судом першої інстанції вірно обраховано суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що становить 73864 грн 73 коп.

Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.

Згідно вказаного Порядку індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Отже, добуток місячних індексів споживчих цін за даними Державного комітету статистики України період з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року складає: березень 2014 року - 102,2%; квітень 2014 року - 103,3%; травень 2014 року - 103,8%, червень 2014 року - 101,0%, липень 2014 року - 100,4%; серпень 2014 року - 100,8%, вересень 2014 року - 102,9%; жовтень 2014 року - 102,4%; листопад 2014 року - 101,9%; грудень 2014 року - 103,0%.

З огляду на зазначені обставини, вбачається, що сума індексації частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з 11 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року складає 7514 грн 12 коп.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційних скарг відповідачів не підтверджують правомірність їх дій під час здійснення з ОСОБА_1 розрахунку за час затримки виплати заробітної плати. Посилання скаржників на триваючу процедуру оскарження судового рішення не є підставою для висновку про правомірність дій відповідачів з огляду на те, що постанова суду першої інстанції, у випадку її оскарження в апеляційному порядку, в силу вимог ч. 2 ст. 255 КАС України набирає законної сили з моменту прийняття постанови судом апеляційної інстанції. Однак, матеріали справи не містять доказів вжиття відповідачами заходів, необхідних для виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2014 року, яка набрала законної сили 20 травня 2014 року та не обґрунтували затримку виконання рішення суду до 26 грудня 2014 року.

У апеляційній скарзі відповідач - 1 також зазначав про неможливість виконання рішення суду у зв`язку з тим, що у судовому рішенні не зазначено про стягнення грошових коштів з бюджетної програми за кодом класифікації видатків « 0501150 «Виконання рішень судів на корись суддів». Однак, колегія суддів вважає такі доводи скаржника безпідставними, оскільки фактично відповідачем-1 ставиться питання про зміну способу і порядку виконання судового рішення, вирішення якого врегульоване ст. 378 КАС України.

Стосовно ж позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Аналогічні положення закріплено також у ст. 237-1 КЗпП України відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди слід дослідити чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі особа оцінює заподіяну їй шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, вказані правові норми сформульовані так, що відшкодувати моральну шкоду, заподіяну працівникові роботодавцем, можна тільки за наявності трьох життєвих обставин: моральних страждань; втрати нормальних життєвих зв`язків; необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Під час провадження у даній справі ОСОБА_1 надано до суду висновок соціально-психологічного дослідження № 22-09-17 від 22 вересня 2017 року складеного Спілкою фахівців соціологічних та психологічних досліджень, згідно висновків якого ОСОБА_1 завдано моральної шкоди внаслідок довготривалого порушення її права на отримання всієї, визначеної трудовим законодавством суми заробітку під час роботи суддею.

Відповідно до ч. 1 ст. 108 КАС України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.

Разом з тим, згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, розрахунок суми моральної шкоди, наведений у висновку соціально-психологічного дослідження від 22 вересня 2017 року №22-09-17 є орієнтовним, оскільки розмір шкоди обраховується виходячи із встановлених судом обставин справи, терміну затримки розрахунку під час звільнення та сум спричиненої позивачу матеріальної шкоди.

З огляду вказані вище обставини справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи характер спірних правовідносин та обставини встановлені під час розгляду справи, висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі 9000 грн. є правомірним і обґрунтованим.

Доводи позивача про необхідність стягнення моральної шкоди у розмірі, що відповідає розміру шкоди, що зазначений у висновку не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно часткового задоволення позовних вимог.

Проаналізувавши всі доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та Головного управління Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови виготовлено 24 червня 2019 року.