Справа № 826/12359/16
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в якому просив:

- згідно ч. 8 ст. 171 КАС України визнати, що пункт 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затвердженому постановою КМУ № 45 від 13.02.2008р. не відповідає правовому акту вищої юридичної сили та прямої дії (стаття 8 Конституції України) не відповідає ст. 21,24,92 (п.6), 95 Конституції України, оскільки він призводить до дискримінації розмірів пенсій за вислугу років за ознакою дати збільшення розміру премії і призводить до порушення принципу "справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами" згідно із ст. 95 Конституції України та скасувати пункт п. 5 Порядку згідно із ст. 162 (пункт 2) КАС України;

- Головному управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести з 01.07.2011 року у електронній базі даних на виплату Розміру пенсії за вислугу років, без зміни відсотків за вислугу років, зміну розміру усіх видів грошового забезпечення з урахуванням довідки КМВК про грошове забезпечення від 23.05.20125 року № -91645;

- внаслідок того, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві порушено ст. 21, ст. 22, ст. 24 та ст. 95 Конституції України, оскільки в складі грошового забезпечення з якого мені виплачується пенсія, несправедливо не враховується премія в розмірі 90% посадового окладу, виплачується іншим військовим пенсіонерам, негайно стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 не доплачену пенсію за період з 07.07.2011р. - 01.08.2016р. в розмірі 25285,97 грн. згідно з ст. 162 КАС України;

- згідно із другим реченням частини 2 ст.244-2 КАС України відступиш від правової позиції викладеної у висновках Верховного Суду України від 26.02.2013 справа № 21-5а13 та інших, щодо тимчасового характеру премії, та у рішеннях Верховного Суду України від 04.11.2014 року справа №21-248а14 та інших, щодо індивідуального характеру премії, оскільки Верховний Суд України порушив статтю 147 Конституції України давши, всупереч владних повноважень, без аналізу підстав для виплати та розмірів премії, тлумачення поняттю "премія", з одночасним наведенням відповідних мотивів, наданих позивачем у позовній заві та у Доповненнях стосовно щомісячного, регулярного та шильного характеру премії для виплати абсолютній більшості військовослужбовців, які бездоганно служили і отримували премію у повному розмірі - 90% посадового окладу;

- згідно із п.5 ст.9 КАС України, у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи, вернутись до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України згідно із статтею 150 Конституції України:

1) Подання щодо відповідності статтям 21, 24 та 95 Конституції України вимог пункту 5 ПОРЯДКУ проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженому постановою Кабміну від 13 лютого 2008р. №45;

2) Подання щодо відповідності статтям 21, 22, 24 та 95 Конституції України вимог першого речення ч.4 ст.63 Закону України № 2262-Х І І, в частині виконання вимог "на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України";

3) Подання про тлумачення поняття "премія", з урахуванням наданих позивачем доказів у позовній заяві та у Доповненнях стосовно щомісячного, регулярного та загального характеру премії;

4) Невідповідність статтям 8 та 20 Конституції України вимог пункту 26 Розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Закону України №79-VIII від 28.12.2014 року в частині того, що "... норми і положення ...; статті... 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб"… застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року закрито провадження у справі № 826/12359/16 в частині позовних вимог про визнання, що пункт 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затвердженому постановою КМУ № 45 від 13.02.2008р. не відповідає правовому акту вищої юридичної сили та прямої дії (стаття 8 Конституції України) не відповідає ст. 21,24,92 (п.6), 95 Конституції України, оскільки він призводить до дискримінації розмірів пенсій за вислугу років за ознакою дати збільшення розміру премії і призводить до порушення принципу "справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами" згідно із ст. 95 Конституції України та скасування пункту п. 5 Порядку згідно із ст. 162 (пункт 2) КАС України.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін виходячи із наступного.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір в цій частині не підлягає розгляду і вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо юрисдикції даного спору в частині позовних вимог.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає з положень Конституції України.

Згідно ч. 2 ст. 55 Конституції України: кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), практика якого є своєрідним механізмом, що дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію, неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоч остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права(пункт 44 рішення Суду у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Аадам ІІ проти Німеччини»).

Слід також звернути увагу на іншу складову закріпленого у статті 6 Конвенції права - вимогу щодо законності суду, тобто суду, встановленого законом. Це поняття включає організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції) складову. Порушення під час визначення юрисдикції суду безумовно призводить до порушення права на справедливий суд.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Таким чином, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначаються Конституцією та законами України. Отже, суди не мають права розглядати вимоги, які не належать до їх юрисдикції, визначеної законом.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України Стаття завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років".

Частина 2 статті 19 названого Кодексу визначає, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Конституційний Суд України" до повноважень Суду належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) актів Кабінету Міністрів України.

Частиною першою статті 150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить, зокрема, вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) актів Кабінету Міністрів України.

У даному падку, позивач фактично ставить питання щодо невідповідності оскаржуваного акту ст. 21,24,92 (п.6), 95 Конституції України.

З огляду на викладене, вимоги щодо конституційності пункту 5 Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" затвердженому постановою КМУ № 45 від 13.02.2008р. є виключною компетенцією Конституційного Суду України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 312, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.