Справа № 821/1085/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 821/1085/18
Головуючий в 1 інстанції: Ковбій О.В.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

за участю представника апелянта Саламатіна О.В.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні 14:56 год у м. Херсоні у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України, в якому просив:

1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-1) стосовно неналежного забезпечення соціального і правового захисту громадянина України ОСОБА_1 (далі - позивач) та систематичного порушення умов його контракту, в частині порушення конституційних прав позивача на належне грошове та пенсійне забезпечення (далі - позовна вимога №1).

2. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати суми посадового окладу ОСОБА_1 за січень 2016 року, в розмірі 1052 грн. (далі - позовна вимога №2).

3. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно порушення порядку індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2016 року по 08 червня 2017 року, із врахуванням індексу споживчих цін у відповідний місяць та рік (далі - позовна вимога №3).

4. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно відмови позивачу щодо проведення перерахунку та виплати належного йому грошового забезпечення (з врахуванням суми посадового окладу за січень 2016 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 червня 2017 року) (далі - позовна вимога №4).

5. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно відмови щодо проведення відповідного перерахунку розміру одноразової грошової допомоги позивача у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (з врахуванням всіх основних видів грошового забезпечення, всіх щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (включаючи щомісячну додаткову грошову винагороду), премії та індексації) та пов`язаної з цим відмови у виплаті частки несплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (тобто, із врахуванням щомісячної додаткової винагороди та індексації грошового забезпечення) (далі - позовна вимога №5).

6. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно видання стосовно ОСОБА_1 незаконного наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 08.06.2017 року №135, в частині, «Утримати за 26 (двадцять шість) діб використаної чергової відпустки за 2017 рік» (далі - позовна вимога №6).

7. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно проведення утримання суми нарахованого та виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення за 26 (двадцять шість) діб військової служби на суму 9 869 гривень 50 копійок із суми нарахованої «одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби» (далі - позовна вимога №7).

8. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно відмови щодо проведення позивачу виплати суми грошового забезпечення за 26 (двадцять шість) діб військової служби (тобто суми, що складає 9 869 гривень 50 копійок), яку було незаконно утримано під час звільнення із суми нарахованої «одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби» (далі - позовна вимога №8).

9. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно порушення встановленого порядку розгляду звернень громадян (щодо повноти, об`єктивності та належного оформлення відповіді на мої звернення, із посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, із зазначенням порядку оскарження прийнятого рішення і вжитих заходів), тобто порядку передбаченого статтями 1, 4, 15, 19 Закону України «Про звернення громадян» (далі - позовна вимога №9).

10. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно відмови у компенсації втрати частини доходу позивача з 09.06.2017 року (далі - позовна вимога №10).

11. Визнати протиправними дії Міністерства оборони України (далі - відповідач-2) стосовно неналежного забезпечення соціального і правового захисту громадянина України ОСОБА_1 та систематичного порушення умов його Контракту, в частині порушення конституційних прав позивача на належне грошове та пенсійне забезпечення (далі - позовна вимога №11).

12. Визнати протиправними дії Міністерства оборони України стосовно порушення встановленого порядку розгляду звернень громадян (щодо повноти, об`єктивності та належного оформлення відповіді на мої звернення, із посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, із зазначенням порядку оскарження прийнятого рішення і вжитих заходів), тобто порядку передбаченого статтями 1, 4, 7, 15, 19 Закону України «Про звернення громадян» (далі - позовна вимога №12).

13. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 своєчасно не виплачену частину грошового забезпечення (з врахуванням суми посадового окладу за січень 2016 року та індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 червня 2017 року), несплачену частку одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (із врахуванням щомісячної додаткової винагороди та індексації грошового забезпечення) та суми незаконного утримання із суми нарахованої «одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби» (тобто, суми 9 869 грн. 50 коп.) (далі - позовна вимога №13).

14. У зв`язку із невчасною виплатою (а саме: не виплаченої частини грошового забезпечення (з врахуванням суми посадового окладу за січень 2016 року та індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 червня 2017 року), несплаченої частки одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (із врахуванням щомісячної додаткової винагороди та індексації грошового забезпечення) та суми незаконного утримання із суми нарахованої «одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби» (тобто, суми 9 869 грн. 50 коп.)), зобов`язати частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу з 09.06.2017 року (далі - позовна вимога №14).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, командуванням Сухопутних військ Збройних Сил України та командуванням військової частини НОМЕР_1 систематично порушувались умови укладеного між ними контракту, зокрема п.2 контракту щодо «створення позивачу належних умов проходження військової служби» в частині «соціального і правового захисту військовослужбовців відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів» щодо належного грошового, продовольчого, речового, медичного, житлового та пенсійного забезпечення.

Матеріалами справи встановлено, що позовні вимоги №6,7,8 ухвалою суду залишені без розгляду та закрито провадження щодо позовних вимог №1, 11.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення у формі постанови, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що проведення індексації перебуває в прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів та не може виходити за їх межі. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців з 2016 року у Міністерства оборони України не має, різниця між потребою за фондом оплати праці та затвердженими видатками складає 7,2 млрд. грн. Таким чином, дії Міністерства оборони України, щодо індексації грошового забезпечення, здійснюються у суворій відповідності з вимогами частини 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», статті 51 Бюджетного Кодексу України та розміру затверджених видатків для Міністерства оборони України. Щодо виплати позивачу посадового окладу за січень 2016 року у розмірі 1052,00 гривень. За отриманою з військової частини НОМЕР_1 інформацією, посадовий оклад за січень 2016 року, позивачу було виплачено в лютому 2016 року разом із іншими щомісячними додатковими видами грошового забезпечення - роздавальна відомість на виплату грошового забезпечення від 28.01.2016 № 5. Також, зазначається, що всі види грошового забезпечення позивачу виплачені в повному обсязі у відповідності до вимог чинного законодавства. В свою чергу призначення, перерахунок та виплата пенсій не відносяться до компетенції Міністерства оборони України, а є виключною прерогативою відповідних органів Пенсійного фонду України дії яких, у разі незгоди, можуть бути оскаржені. На підставі частини третьої статті 15 Закону України «Про звернення громадян» та пункту 3.7. Інструкції №722, за результатами розгляду звернення громадянина ОСОБА_1 останньому надана обґрунтована відповідь. Крім зазначеного, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 не входить в перелік осіб, розгляд звернення яких покладено виключно особисто на перших керівників державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. А тому, Міністерство оборони України вважає, що звернення громадянина ОСОБА_1 розглянуто в порядку визначеному чинним законодавством уповноваженою на те особою. З урахуванням викладеного, апелянт просить апеляційну скаргу задовольнити та відмовити в задоволенні позову.

22.03.2019 року позивач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим у задоволенні апеляційної скарги просить відмовити. Також, позивач просить забезпечити судовий захист порушених прав позивача від їх подальшого порушення з боку відповідачів шляхом встановлення належного судового контролю за виконанням рішення суду.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 р. повернуто скаржнику.

12.04.2019 року Військова частина НОМЕР_1 у відзиві на апеляційну скаргу Міністерства оборони України зазначили, що повність підтримують доводи апеляційної скарги та просять рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторони надали свої пояснення та не заперечували щодо закінчення розгляду справи в порядку письмового провадження.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , згідно його послужного списку у період часу з 01.08.1993 року по 08.06.2017 рік проходив військову службу в Збройних Силах України. З 03.08.2010 року військовослужбовець контрактної служби військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10 травня 2017 року №127 позивача звільнено в запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої цієї ж статті.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (актуальна назва Військова частина НОМЕР_1 ) від 08.06.2017 №135 майора ОСОБА_1 , заступника командира батальйону по роботі з особовим складом батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату м.Херсон.

Тобто, позивач був звільнений як військовослужбовець, який в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходить військову службу за контрактом і строк контракту якого закінчився, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

Проте, після звільнення ОСОБА_1 з військової служби ним виявлено ряд фактів, які, на його думку мали місце під час проходження ним військової служби та, свідчать про неналежне забезпечення його соціального та правового захисту.

Окрім зазначеного, позивач також вважає, що відповідачем-1 порушено порядок індексації його грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08.06.2017 року, не виплачено посадовий оклад за січень 2016 року.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 складено та направлено відповідачу-1 наступні заяви, що стосуються проходження позивачем служби в військовій частині НОМЕР_1 :

- запит на інформацію від 31.10.2017 року (що зареєстровано за Вхідним номером нетаємного діловодства військової частини НОМЕР_1 № 1077 від 01.11.2017 року);

- заяву від 20.11.2017 року (що зареєстровано за Вхідним номером нетаємного діловодства військової частини НОМЕР_1 № 1150 від 20.11.2017 року);

- заяву (повторне звернення) від 04.12.2017 року (що зареєстровано за Вхідним номером нетаємного діловодства військової частини НОМЕР_1 № 24-м від 04.12.2017 року);

- заяву (повторне звернення) від 05.12.2017 року (що зареєстровано за Вхідним номером нетаємного діловодства військової частини НОМЕР_1 № 25-м від 06.12.2017 року);

- заяву від 07.12.2017 року стосовно утримання за 26 (двадцять шість) діб використаної чергової відпустки за 2017 рік із суми нарахованої одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (що отримано нетаємним діловодством військової частини НОМЕР_1 07.12.2017 року);

- заяви від 11.12.2017 року про уточнення змісту та вимог звернення (що отримано нетаємним діловодством військової частини НОМЕР_1 12.12.2017 року).

Окрім переліченого, на адресу Міністерства оборони України позивачем направлено звернення від 10.01.2018 року, отримане відповідачем-2 15.01.2018 року (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №03 7).

Відповіді, отримані позивачем на усі перелічені заяви, звернення та запити ОСОБА_1 вважає такими, що суперечать Закону України «Про звернення громадян».

Всі перелічені обставини, позивач сприймає як порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, а тому просить суд їх захистити шляхом задоволення даного позову.

Приймаючи рішення про задоволення позову, судом першої інстанції щодо кожної позовної вимоги встановлено відповідні порушення прав ОСОБА_1 , у зв`язку з чим прийнято оскаржуване рішення.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції та вважає, що рішення скасуванню не підлягає, з огляду на наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-12 в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №2011-12, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із частиною другої статті 9 Закону №2011-12, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною 4 вказаної статті визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до пункту 38.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260 (далі - Інструкція № 260), військовослужбовцям, які звільняються з підстав, зазначених у пунктах 38.1 та 38.2 цієї Інструкції, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, включаються: звільненим з посад, на які вони були призначені, - оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Аналогічну норму щодо того, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, містить постанова Кабінету Міністрів України №1294 від 07 листопада 2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу».

Таким чином колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно задоволено позовну вимогу №2 про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати суми посадового окладу ОСОБА_1 за січень 2016 року в розмірі 1052 грн., то суд зазначає.

Також, приписами ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до ст.1 та ст.2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частинами другою - третьою ст.9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991р. №1282-ХІІ ( далі - Закон №1282-ХІІ).

Статтею 1 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно ст.2 Закону №1282-ХІІ, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (ст.4 Закону № 1282-ХІІ ).

Відповідно до ст.6 Закону №1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст.18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 .

Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на численні листи роз`яснення Міністерства соціальної політики України (лист №10685/0/14-15/10 від 16.04.2015 року, №252/10/136-16 від 09.06.2016 року) та листи-роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України (№248/3/9/1/2 від 04.01.2016 року, №248/3/9/1/940 від 16.08.2017 року, №248/1485 від 26.03.2018 року, №248/7/9/1/1661 від 19.12.2017 року), оскільки у спірних правовідносинах, Військова частина НОМЕР_1 повинна діяти відповідно до вимог Закону №1282-ХІІ .

Також суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта, що грошове забезпечення позивача індексації не підлягало, через відсутність коштів в бюджеті.

Колегія суддів зазначає, що в своїх рішеннях ЄСПЛ та Конституційний Суд України, наголошували на тому, що одним із основних аспектів відповідальності держави перед людиною є забезпечення чіткого виконання законів, прийнятих її законодавчими органами, таким чином відсутність фінансового ресурсу не є підставою для не виконання законів.

Таким чином, дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 року по 08.06.2017 року є протиправними.

Виходячи з викладеного суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу позивача №3, щодо визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно порушення порядку індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2016 року по 08 червня 2017 року, із врахуванням індексу споживчих цін у відповідний місяць та рік та позовної вимоги №4, щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 стосовно відмови позивачу щодо проведення перерахунку та виплати належного йому грошового забезпечення (з врахуванням суми посадового окладу за січень 2016 рік та індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 червня 2017 року) суд зазначає наступне, оскільки є похідною вимогою від позовних вимог №2 та №3 у відповідності до пункту 23 ч.1 ст. 4 КАС України.

Стосовно позовної вимоги №5 колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо її задоволення та вважає за необхідне зазначити наступне.

Питання щодо визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 стосовно відмови щодо проведення відповідного перерахунку розміру одноразової грошової допомоги позивача у разі звільнення з військової служби в розмірі 50 відсотків від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та пов`язаної з цим відмови у виплаті частки несплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, тобто, із врахуванням щомісячної додаткової винагороди суд вважає за доцільне навести правовий аналіз Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889, якою встановлена вказана грошова винагорода, наданий Верховним Судом в своїй постанові від 18.07.2018 року у справі № 826/5785/16.

Так, на час установлення і початку виплати - 01 жовтня 2010 року - винагорода мала виплачуватися військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займали посади плаваючого та льотного складу Збройних Сил, Державної прикордонної служби та льотного складу внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ (пункт 1).

Відповідно до п. 2 цієї Постанови граничні розміри, порядок та умови виплати винагороди, передбачені п. 1, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ та Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Надалі до Постанови КМУ № 889 вносилися зміни, які розширювали перелік категорій військовослужбовців та інших осіб, яким відповідно до п. 1 цієї постанови встановлювалася винагорода.

13 березня 2013 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 161 (далі - Постанова КМУ № 161), згідно з якою назва і п. 1 Постанови КМУ № 889 викладені в новій редакції. Зокрема, у п. 1 передбачена виплата винагороди:

1) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

2) військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у пп. 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби):

- з 01 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення;

- з 01 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення;

- з 01 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення;

- з 01 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення;

- з 01 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення;

3) особам начальницького складу, які проходять службу на посадах льотного складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Згідно з п. 2 Постанови КМУ № 161 Міністерство оборони зобов`язувалося забезпечити здійснення видатків, пов`язаних з набранням чинності цією постановою, в межах видатків на оплату праці, передбачених Міністерству в Державному бюджеті України на 2013 рік.

Водночас, зміни, що вносилися до Постанови КМУ № 889, істотно не зачіпали положень п. 2 цієї постанови.

На виконання Постанови КМУ № 889 Міністр оборони України наказом від 15 листопада 2010 року № 595 затвердив Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, положення якої стали застосовуватися з 01 жовтня 2010 року.

У цьому акті визначені умови та порядок виплати особам офіцерського складу винагороди, окреслено перелік військовослужбовців, яким вона виплачується, регламентовано повноваження командира (начальника) військової частини (організації, установи) щодо підстав та розміру її виплати.

Зокрема, в п. 3 Інструкції (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) наводиться перелік складових грошового забезпечення, з якого має обраховуватися й виплачуватися винагорода і який за обсягом є меншим за перелік, встановлений у п. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ.

Згідно з п. 5 Інструкції винагорода виплачується як окремий платіж разом (одночасно) з грошовим забезпеченням.

Пунктом 8 Інструкції встановлено, що грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

У п. 9 Інструкції передбачено, що розміри винагороди встановлюються наказами Міністра оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони (Головного управління розвідки Міністерства оборони) в Державному бюджеті України на відповідний рік.

Відповідно до положень п. 10 Інструкції, командир військової частини за наявності обставин, передбачених у цьому пункті, має право зменшувати розмір винагороди.

У первинній редакції Інструкція передбачала, що підставою для видання наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) про виплату винагороди є витяги з вахтових журналів, засвідчені командиром або старшим помічником командира корабля (судна) і скріплені гербовою печаткою корабля (судна). У витягах зазначаються номер і дата наказу про зарахування корабля (судна) в кампанію, а також дні плавання на кораблі (судні) за межами зовнішнього рейду (абз. 2, 3 п. 5 Інструкції в редакції від 15 листопада 2010 року).

Виходячи зі змісту наведених норм, щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена Постановою КМУ № 889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується одноразова грошова допомога, передбачена п. 2 ст. 15 Закону № 2011-ХІІ. Ця винагорода має окремий, особливий і разовий характер виплати, позаяк виплачується тільки тим категоріям військовослужбовцям, перелік яких наведений у цій постанові, і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні (передбачені) кошти для її виплати; вона (винагорода) виплачується як доповнення до суми грошового забезпечення. Виплата цієї винагороди ставиться в залежність від порядку й умов, що нормативно встановлені розпорядником коштів, відповідно до яких, зокрема, щомісячна її виплата можлива, коли військовослужбовець перебуває на військовій службі, і водночас вона не включається до складу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

Подібний підхід регулювання встановлений і щодо розміру винагороди, відповідно до якого до складу грошового забезпечення, з якого обраховується і виплачується винагорода, не введені всі його складові.

Аналогічний підхід застосування означених норм права висловлений Верховним Судом України у постановах від 15 жовтня 2013 року (справа № 21-368а13), від 04 листопада 2014 року (справа № 21-473а14), від 03 березня 2015 року (справа № 21-32а15), від 19 травня 2015 року (справа № 21-466а15), Верховним Судом у постановах від 01 березня 2018 року (справа № 761/17387/17), від 19 червня 2018 року (справа № 825/1138/17), від 1 8.07.2018 року (справа № 826/5785/16).

Колегія суддів спростовує доводи апелянта про те, що судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовної вимоги №5 в мотивувальній частині рішення, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з врахуванням встановленого судом права позивача на перерахунок його грошового забезпечення з застосуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», суд вважає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в проведенні перерахунку та виплати йому суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (з урахуванням раніше виплачених сум) з включенням до розрахунку суми грошового забезпечення, обрахованого з урахуванням Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підлягає задоволенню.

Також, щодо позовної вимоги №9, про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 стосовно порушення встановленого порядку розгляду звернень громадян (щодо повноти, об`єктивності та належного оформлення відповіді на звернення позивача, із посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, із зазначенням порядку оскарження прийнятого рішення і вжитих заходів), тобто порядку передбаченого статтями 1, 4, 15, 19 Закону України Про звернення громадян колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі - Закон №393) органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону №393, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Термін розгляду звернень громадян визначено статтею 20 Закону №393, за приписами якої звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Судом встановлено, зокрема, щодо відповідь на звернення ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 з заявою від 04.12.2017 року (зареєстровано за вхідним номером військової частини НОМЕР_1 № 24-м від 04.12.2017 року), яку доповнив заявою від 05.12.2017 року (зареєстрованою за вхідним номером військової частини НОМЕР_1 № 25-м від 06.12.2017 року) отримано позивачем 15.12.2017 року, тобто в межах строку, встановленого Законом №393, однак у відповіді не роз`яснений порядок оскарження прийнятого відповідачем-1 рішення, що є порушенням відповідних прав позивача, тому судом першої інстанції вірно задоволено позовну вимогу №9 в частинні визнання протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 які виявились в порушенні порядку розгляду звернень позивача від 04.12.2017 року та від 05.12.2017 року.

Крім того колегія суддів погоджується також з позицією суду першої інстанції щодо задоволення позовної вимоги №10, оскільки зміст та правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», окремих положень Порядку № 159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Основною умовою для виплати громадянину, передбаченої вищевказаними нормами, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018рокуу справі № 522/5664/17, № 336/4675/17 та від 21.02.2018року у справі №569/7903/16-ц.

Таким чином позовна вимога щодо нарахування компенсації втрати частини доходів є обґрунтованою та вірно задоволена судом першої інстанції.

Щодо позовної вимоги №12, стосовно визнання протиправними дій Міністерства оборони України стосовно порушення встановленого порядку розгляду звернень громадян (щодо повноти, об`єктивності та належного оформлення відповіді на звернення ОСОБА_1 , із посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, із зазначенням порядку оскарження прийнятого рішення і вжитих заходів), тобто порядку передбаченого статтями 1, 4, 7, 15, 19 Закону України Про звернення громадян колегія зазначає наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Міністра оборони України Генерала армії України Полторака С.Т. з заявою від 10.01.2018 року та отримав відповідь на вказане звернення датовано 09.02.2018 року, тобто заява позивача розглянута в межах строку, встановленого Законом №393 та прийнято рішення про відмову в задоволенні вимог.

Колегією суддів встановлено, що відповідь надана позивачу Фінансово-економічним управлінням Командування сухопутних військ Збройних Сил України, а не Міністерством оборони України.

Згідно п.9 Положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 Міноборони очолює Міністр, якого призначає на посаду за поданням Президента України і звільняє з посади Верховна Рада України.

Таким чином, Міністр оборони України є керівником відповідного міністерства. Тобто усі звернення адресовані на його ім`я розглядаються вказаним органом державної влади.

Отже, звернення ОСОБА_1 від 10.01.2018 року мало бути розглянуто безпосередньо Міністерством оборони України, а не органом, який не входить до складу апарату Міністерства оборони України, що спростовує доводи апелянта.

В свою чергу, зазначена відповідь також не містить результатів розгляду його заяви, а лише вказує на те, що відповіді на порушенні ОСОБА_1 у зверненні питання містяться у раніше наданих йому листах Департаменту фінансів Міністерства оборони України, Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, командування військової частини НОМЕР_1 , а тому така відповідь не є належною, оскільки не відповідає передбаченим для неї ч.1 ст. 15 Закону №393 вимогам.

Щодо позовної вимоги №13, стосовно зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 своєчасно не виплачену частину грошового забезпечення (з врахуванням суми посадового окладу за січень 2016 року та індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 червня 2017 року), несплачену частку одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (із врахуванням щомісячної додаткової винагороди та індексації грошового забезпечення) та суми незаконного утримання із суми нарахованої одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (тобто, суми 9 869 грн. 50 коп.) суд зазначає наступне.

Стосовно зобов`язання відповідача-1 виплатити суми незаконного утримання із суми нарахованої «одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби» (тобто, суми 9 869 грн. 50 коп.) та про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити позивачу своєчасно не виплачену частину грошового забезпечення (з врахуванням суми посадового окладу за січень 2016 року та індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 червня 2017 року), несплачену частку одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (із врахуванням щомісячної додаткової винагороди та індексації грошового забезпечення) є похідними від раніше розглянутих судом позовних вимог №2, 3, 4, 5 та підлягають задоволенню.

Також вірно судом першої інстанції задоволено позовну вимогу №13, як похідну від 2, 3, 4 , 5.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді зазначеної справи встановлено право позивача на отримання суми посадового окладу за січень 2016 року, на проведення перерахунку суми його грошового забезпечення за період часу з 01.01.2016 року по 08.06.2017 року з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та на перерахунок й виплату, з урахуванням раніше виплачених сум та зміненого розміру грошового забезпечення позивача одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та визнано протиправними дії відповідача-1 щодо відмови в задоволені вказаних вимог ОСОБА_1 , то й позовні вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити позивачу своєчасно не виплачену частину грошового забезпечення (з врахуванням суми посадового окладу за січень 2016 року та індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 08 червня 2017 року), несплачену частку одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби (з урахуванням раніше виплачених сум та зміненого розміру грошового забезпечення позивача) тому, судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовну вимоги.

Доводи апелянта щодо позовної вимоги №14 колегія суддів не приймає та зазначає, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статтею 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

При цьому, як вже було зазначено, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення. Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов