Справа № 2340/3539/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Гайдаш В.А.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року Справа № 2340/3539/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Літвіної Н.М., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу депутата Черкаської міської ради ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року у справі

за позовом депутата Черкаської міської ради

ОСОБА_1

до Черкаської міської ради,

міського голови м. Черкаси Бондаренка Анатолія Васильовича

про визнання дій протиправними,

визнання протиправними та нечинними рішень,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Депутат Черкаської міської ради ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Черкаської міської ради (далі - відповідач-1), міського голови м. Черкаси Бондаренка Анатолія Васильовича (далі - відповідач-2), в якому, з урахуванням зміни предмету позову, просив:

- визнати протиправними дії відповідачів щодо проведення 22.08.2018 р. 57-го позачергового пленарного засідання II сесії Черкаської міської ради VIII скликання у місті Каневі, щодо встановлення кворуму депутатів за участю депутатів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та врахування голосів депутатів Черкаської міської ради ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 під час встановлення результатів голосування на сесії;

- визнати протиправним та нечинним рішення Черкаської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 29.01.2018 р. № 2-2886 «Про міський бюджет на 2018 рік» від 22.08.2018 р. № 2-3440;

- визнати протиправним та нечинним рішення Черкаської міської ради від 22.08.2018 р. № 2-3442 «Про внесення змін до рішення міської ради від 13.02.2017 р. № 2-1613 «Про затвердження Програми соціально-економічного і культурного розвитку міста Черкаси на 2017-2019 роки»;

- визнати протиправним та нечинним рішення Черкаської міської ради від 22.08.2018 р. № 2-3444 «Про надання дозволу комунальному підприємству «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради на укладання договору фінансового лізингу для придбання тролейбусів»;

- визнати протиправним та нечинним рішення Черкаської міської ради від 22.08.2018 р. № 2-3445 «Про надання дозволу комунальному підприємству «ЧЕЛУАШ» Черкаської міської ради на укладання договору фінансового лізингу для придбання техніки»;

- визнати протиправним та нечинним рішення Черкаської міської ради від 22.08.2018 р. № 2-3446 «Про утворення юридичної особи - департаменту муніципальної інфраструктури Черкаської міської ради, затвердження його структури та внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 23.05.2013 № 3-1682»;

- визнати протиправним та нечинним рішення Черкаської міської ради від 22.08.2018 р. № 2-3448 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 23.05.2013 р. № 3-1682 «Про структуру, загальну чисельність апарату Черкаської міської ради та її виконавчих органів»;

- визнати протиправним та нечинним рішення Черкаської міської ради від 22.08.2018 р. № 2-3452 «Про надання дозволу комунальному підприємству теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради на укладання договору фінансового лізингу для придбання техніки»;

- визнати протиправним та нечинним рішення Черкаської міської ради «Про внесення змін до рішення міської ради від 29.01.2018 р. № 2-2886 «Про міський бюджет на 2018 рік» від 22.08.2018 р. № 2-3441.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 22 березня 2019 року було задоволено клопотання відповідачів про закриття провадження в частині позовних вимог та закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та нечинним рішень Черкаської міської ради від 22.08.2018 р. № 2-3440 «Про внесення змін до рішення міської ради від 29.01.2018 року № 2-2886 «Про міський бюджет на 2018 рік» та № 2-3441 «Про внесення змін до рішення міської ради від 29.01.2018 р. № 2-2886 «Про міський бюджет на 2018 рік».

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача не порушені і він не наділений правом на звернення до суду з цим позовом, що є підставою для відмови в задоволенні його позовних вимог навіть, якщо оскаржувані ним правові акти прийняті з порушенням законодавства.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що сесія ради, на якій прийняті оскаржувані ним рішення, була скликана в день її проведення 22.08.2018 р. у м. Каневі та тривала з 15:00 год. до 15:40 год., а оголошення про її скликання оприлюднено на офіційному сайті ради 22.08.2018 р. о 15:54 год., тобто після її завершення; що особисто він не був завчасно повідомлений про скликання даної сесії ради та питання, вирішення яких було заплановано, і перебував у цей день у м. Черкаси, відстань від якого до м. Канева складає 77 км. Апелянт вважає, що даний позов ним подано на захист інтересів відповідної територіальної громади, права громадян на участь в управлінні місцевою громадою, що оскаржувані ним рішення ради створюють майнові зобов`язання для комунальних підприємств, прийняті з порушенням процедури, що суперечить природі представницького мандату депутата, який є представником інтересів територіальної громади.

Також, апелянт наголошує на тому, що спірні рішення були прийняті за участі п`яти депутатів: ОСОБА_5 ., ОСОБА_6, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , повноваження яких станом на 22.08.2018 р. було припинено та щодо яких ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 22.08.2018 р. у справі № 823/2368/18 раді та міському голові було заборонено проводити реєстрацію їх як депутатів Черкаської міської ради на пленарних засіданнях, сесіях Черкаської міської ради VIII скликання Черкаської міської ради.

Крім того, апелянт наполягає на тому, що судом першої інстанції було безпідставно відхилено його клопотання про колегіальний розгляд цієї справи та розглянуто її одноособово, а також що судом протиправно визнано необґрунтованими його заяви про відвід судді та в наступному відмовлено в заявлених ним відводах, які він обґрунтовував наявністю в нього сумніву в неупередженості судді через відмову в задоволенні його клопотання про колегіальний судовий розгляд, не здійснення роз`яснення учасникам справи їх прав та обов`язків і, як вважає апелянт, участь в іншій пов`язаній справі.

З цих та інших підстав апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, вважаючи, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2019 року було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачами подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вони просять залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на своїй правові позиції та на необґрунтованості доводів апелянта і, зокрема, зазначаючи, що позивач в наступному приймав участь у голосуванні за рішення від 17.12.2018 р. № 2-3724, яким фактично скасовано оскаржувані ним рішення ради від 22.08.2018 р. №№ 2-3440, 2-3441, щодо яких ухвалою суду першої інстанції провадження у цій справі було закрито, тому ці позовні вимоги не підлягають апеляційному розгляду. Також відповідачі зазначають, що норми законодавства, на які посилається апелянт, стосуються скликання сесії ради, а не її пленарного засідання, для оповіщення про яке в законодавстві відсутні відповідні часові обмеження, що міський голова при скликанні пленарного засідання другої сесії ради діяв у відповідності з наданими йому повноваженнями, що раніше позивач неодноразово приймав участь у засіданнях сесії ради в м. Каневі і з позовами до суду не звертався.

Крім того, у своєму відзиві відповідачі також наполягають на тому, що копію ухвали суду про заборону реєстрації п`яти депутатів радою отримано лише на наступний день після пленарного засідання (23.08.2018 р.), тому їм не було відомо про наявність відповідних судових заборон, і що судовим рішенням у справі № 823/2368/18, яке набрало законної сили та, на думку відповідачів має преюдиціальне значення для даної справи, визнано правомірним проведення іншого пленарного засідання за участю таких депутатів.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

22.08.2018 р. Міським головою м. Черкаси ОСОБА_8 за наслідками розгляду пропозиції депутатів Черкаської міської ради щодо вимоги до міського голови про негайне скликання пленарного засідання Черкаської міської ради для розгляду земельних та галузевих питань, зокрема рішення про внесення змін до бюджету м. Черкаси на 2018 рік, видано розпорядження № 108-0402-12, яким скликано п`ятдесят сьоме позачергове пленарне засідання другої сесії Черкаської міської ради на 22.08.2018 р. о 15 год. 00 хв. у м . Каневі по вул. Шевченка, 102 (Чернеча гора) з розгляду галузевих та земельних питань.

На зазначеному позачерговому 57-му пленарному засіданні II-ї сесії Черкаської міської ради VIII скликання у місті Каневі взяли участь 23 депутата Черкаської міської ради та за його наслідками прийнято рішення від 22.08.2018 р., зокрема:

- № 2-3442 «Про внесення змін до рішення міської ради від 13.02.2017 №2-1613 «Про затвердження Програми соціально-економічного і культурного розвитку міста Черкаси на 2017-2019 роки»;

- № 2-3444 «Про надання дозволу комунальному підприємству «Черкасиелектротранс» Черкаської міської ради на укладання договору фінансового лізингу для придбання тролейбусів»;

- № 2-3445 «Про надання дозволу комунальному підприємству «ЧЕЛУАШ» Черкаської міської ради на укладання договору фінансового лізингу для придбання техніки»;

- № 2-3446 «Про утворення юридичної особи - департаменту муніципальної інфраструктури Черкаської міської ради, затвердження його структури та внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 23.05.2013 № 3-1682»;

- № 2-3448 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 23.05.2013 № 3-1682 «Про структуру, загальну чисельність апарату Черкаської міської ради та її виконавчих органів»;

- № 2-3452 «Про надання дозволу комунальному підприємству теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради на укладання договору фінансового лізингу для придбання техніки».

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР), «Про статус депутатів місцевих рад» від 11.07.2002 р. № 93-IV (далі - Закон № 93-IV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 2 ст. 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ч.ч. 1, 3, 4 ст. 5 КАС України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 4 «а» ч. 1 ст. 38 Закону № 280/97-ВР визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, звернення до суду про визнання незаконними актів органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальної громади, а також повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

У п. 30 ч. 1 ст. 43 Закону № 280/97-ВР закріплено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання: прийняття рішень про звернення до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад у сфері їх спільних інтересів, а також повноваження районних, обласних рад та їх органів.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 93-IV депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

Статтею 11 Закону № 93-IV передбачено, що у виборчому окрузі депутат місцевої ради має право: 1) офіційно представляти виборців свого виборчого округу та інтереси територіальної громади в місцевих органах виконавчої влади, відповідних органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах і організаціях незалежно від форми власності з питань, що належать до відання органів місцевого самоврядування відповідного рівня; 2) брати участь з правом дорадчого голосу у засіданнях інших місцевих рад та їх органів, загальних зборах громадян за місцем проживання, засіданнях органів самоорганізації населення, що проводяться в межах території його виборчого округу; 3) порушувати перед органами і організаціями, передбаченими пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадовими особами, а також керівниками правоохоронних та контролюючих органів питання, що зачіпають інтереси виборців, та вимагати їх вирішення; 4) доступу до засобів масової інформації комунальної форми власності з метою оприлюднення результатів власної депутатської діяльності та інформування про роботу ради в порядку, встановленому відповідною радою; 5) вносити на розгляд органів і організацій, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, та їх посадових осіб пропозиції з питань, пов`язаних з його депутатськими повноваженнями у виборчому окрузі відповідно до закону, брати участь у їх розгляді.

При здійсненні депутатських повноважень депутат місцевої ради має також право: 1) на депутатське звернення, депутатський запит, депутатське запитання; 2) на невідкладний прийом; 3) вимагати усунення порушень законності і встановлення правового порядку.

Депутат місцевої ради є відповідальним перед виборцями свого виборчого округу і їм підзвітним. У своїй роботі у виборчому окрузі взаємодіє з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, органами самоорганізації населення, трудовими колективами, об`єднаннями громадян.

Відповідно до ст. 15 Закону № 93-IV депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.

У разі виявлення порушення законності депутат місцевої ради має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів.

Місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

У разі невжиття відповідних заходів посадові особи місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та керівники правоохоронних і контролюючих органів, до яких звернувся депутат місцевої ради, несуть адміністративну або кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.

При цьому, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Разом з тим, саме по собі порушення вимог закону рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідним рішенням.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 504/4148/16-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковими для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги і рішення суду першої інстанції та аналізуючи, відповідно принципу рівності всіх учасників судового процесу, регламентованого статтею 8 КАС України, доводи позивача, колегія суддів встановила, що позивач ОСОБА_1 є депутатом Черкаської міської ради, в обґрунтування щодо порушення його прав і законних інтересів оскаржуваними рішеннями ради він посилається на те, що цей позов ним подано на захист інтересів відповідної територіальної громади, прав громадян на участь в управлінні місцевою громадою, що оскаржувані ним рішення створюють майнові зобов`язання для комунальних підприємств, прийняті з порушенням процедури, що суперечить природі представницького мандату депутата, який є представником інтересів територіальної громади /Т.1 а.с.5-6, Т.6 а.с.167/.

Проаналізувавши доводи позивача щодо підстав звернення до суду , колегія суддів вважає, що наведені ними обставини не вказують на порушення оскаржуваними діями та рішеннями ради його конкретних індивідуальних прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, колегія суддів також приймає до уваги правову позицію Конституційного Суд України, викладену в рішенні від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004, в якому КСУ розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Крім того, згідно з висновками КСУ, викладеними в рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011 право на захист належить особі, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

Однак, як встановлено вище, позивачем не доведено, що оскаржувані ним дії та рішення ради вчинені (прийняті) безпосередньо стосовно нього і що саме його відповідне право або охоронюваний законом інтерес є порушеним в наслідок прийняття таких дії та рішень.

Крім того, з приводу доводів апелянта щодо звернення ним до суду з цим позовом як депутатом міської ради на захист інтересів територіального громади, колегія суддів також зазначає, що саме відповідні ради, а не окремі депутати, згідно зі ст. 10 Закону № 280/97-ВР є тими представницькими органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, а отже й наділені повноваженнями в силу Закону на звернення до суду з метою захисту порушених прав територіальної громади.

Разом з тим, право захищати інтереси територіальної громади в суді може бути реалізоване шляхом представництва, але депутат місцевої ради не уповноважений представляти у судах інтереси такої ради, територіальної громади чи виборців інакше, ніж поза відносинами представництва.

Аналогічна правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 504/4148/16-а.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів оскаржуваними ним діями та рішеннями міської ради, що вказує на відсутність достатніх та необхідних підстав для задоволення даного адміністративного позову.

З огляду на це та з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у вказаній постанові, доводи апелянта щодо порушення порядку скликання сесії ради, неналежного повідомлення про її проведення, порушення процедури прийняття оскаржуваних ним рішень, участі в їх прийнятті депутатів, повноваження яких припинені, наявності судової заборони реєстрації таких депутатів апеляційним судом не приймаються.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції було безпідставно відхилено його клопотання про колегіальний розгляд цієї справи та розглянуто її одноособово, є необґрунтованими, оскільки відповідно до ст. 33 КАС України дана справа не належить до категорії спорів, розгляд яких в обов`язковому порядку здійснюється в суді першої інстанції колегіально (ч. 1), а здійснення колегіального розгляду всіх інших справ, не визначених частиною 1 вказаної норми, є правом, а не обов`язком суду (ч. 2).

Тож, відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання позивача про здійснення колегіального розгляду цієї справи, з урахуванням наведених вище обставин, зокрема відсутності порушеного індивідуально визначеного права позивача у межах спірних правовідносин, ґрунтується на нормах процесуального законодавства.

Доводи апелянта про те, що судом протиправно визнано необґрунтованими його заяви про відвід судді та в наступному відмовлено в заявлених ним відводах, які він обґрунтовував наявністю в нього сумніву в неупередженості судді через відмову в задоволенні його клопотання про колегіальний судовий розгляд, не здійснення роз`яснення учасникам справи їх прав та обов`язків і, як вважає апелянт, участь в іншій пов`язаній справі, є безпідставними з огляду на наступне.

Так, частиною 4 статті 36 КАС України прямо передбачено, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Тож, викладені апелянтом доводи щодо незгоди з процесуальними ухвалами судді, яким здійснено судовий розгляд цієї справи, та відповідними процесуальними діями не надає підстав для висновку про розгляд справи суддею, який підлягав відводу.

Посилання апелянта на участь судді Гайдаш В.А. в розгляді іншої справи № 823/2299/18 також є безпідставними, оскільки у вказаній справі зазначеним суддею вирішувалися виключно процесуальні питання щодо повернення судового збору, залишення позовної заяви без розгляду та відмови в забезпечення позову. Спір по суті суддею Гадаш В.А. не розглядався, рішення по суті заявлених вимог не приймалося. Крім того, у вказаній справі інший предмет спору та склад учасників, ніж у цій справі. Отже, такі обставини не надають підстав, визначених ст.ст. 36, 37 КАС України для відводу судді від розгляду цієї справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга депутата Черкаської міської ради ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року - без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу депутата Черкаської міської ради ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 26 червня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: