Справа № 855/172/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 855/172/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кузьмишиної О.М.,

суддів Костюк Л.О. та Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря Пушенко О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Ющенка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та скасування постанови № 1194 від 23 червня 2019 року, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И ЛА:

25 червня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду з адміністративним позовом до Центральної виборчої комісії, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову Центральної виборчої комісії № 1194 від 23 червня 2019 року «Про відмову у реєстрації кандидата в народні депутати України ОСОБА_2 , висунутого в порядку самовисування в одномандатному виборчому окрузі № 132 на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року»;

- зобов`язати Центральну виборчу комісію повторно розглянути документи щодо реєстрації ОСОБА_2 у народні депутати, який балотується в одномандатному виборчому окрузі № 132 шляхом самовисування на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про вибори народних депутатів України».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваною постановою йому незаконно відмовлено у реєстрації кандидатом у народні депутати України в одномандатному виборчому окрузі № 132 на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року. У рішенні про відмову відповідачем вказано, що ОСОБА_2 не подано заяви про самовисування із зобов`язанням у разі обрання народним депутатом України припинити діяльність, яка відповідно до Конституції України та законів України несумісна з мандатом народного депутата України. При цьому у заяві вказано, що позивач іншого представницького мандата, який відповідно до Конституції України та законів України несумісний з мандатом народного депутата України, не має.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні на 26 червня 2019 року о 12:30 год.

Представник відповідача 26 червня 2019 року подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Вважає, що приймаючи оскаржувану постанову Центральна виборча комісія діяла на підставі, в межах повноважень, в порядку та у спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Наголошував на тому, що відповідно до положень пункта 1 частини другої статті 55 Закону України «Про вибори народних депутатів України» заява про самовисування кандидата в народні депутати повинна містить: 1) зобов`язання припинити діяльність, яка відповідно до Конституції України та законів України несумісна з мандатом народного депутата України; 2) зобов`язання скласти представницький мандат, який відповідно до Конституції України та законів України несумісний з мандатом народного депутата України; 3) згоду на оприлюднення біографічних відомостей у зв`язку з участю у виборах; 4) зобов`язання протягом місяця після офіційного оприлюднення результатів виборів передати в управління іншій особі належні йому підприємства та корпоративні права у порядку, встановленому законом (або зазначенням, що таких немає). Не зазначення особою у заяві про самовисування кандидата в народні депутати одного з визначених Законом зобов`язань свідчить про відсутність документа, визначеного пунктом 1 частини другої статті 55 Закону України «Про вибори народних депутатів України» та є підставою для відмови в реєстрації кандидата в народні депутати України відповідно до пункта 2 частини першої статті 60 названого Закону. Крім того, у відзиві зазначено, що відповідно до положень частини 1 статті 13 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» рішення Комісії, прийняте в межах її повноважень, є обов`язковим для виконання всіма суб`єктами відповідного виборчого процесу чи процесу референдуму, в тому числі відповідними виборчими комісіями і комісіями з референдумів нижчого рівня, а також органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та громадянами України. Враховуючи положення названого Закону, право Комісії приймати рішення про роз`яснення положень виборчого законодавства є законодавчо визначеними повноваженнями Комісії і такі рішення поширюються та є обов`язковими для всіх суб`єктів, визначених статтею 13 Закону України «Про Центральну виборчу комісію».

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, підтримав позов в повному обсязі та з урахуванням викладених у ньому обставин, просив позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення, заперечував проти позову та з урахуванням викладених у відзиві доводів, просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані сторонами документи, заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2019 року до Центральної виборчої комісії надійшли документи щодо реєстрації ОСОБА_2 у народні депутати України, який балотується в одномандатному виборчому окрузі №132 шляхом самовисування на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року.

Постановою Центральної виборчої комісії № 1194 від 23 червня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено в реєстрації кандидатом в народні депутати України на підставі пункта 2 частини першої статті 60 Закону України «Про вибори народних депутатів України», а саме зазначено, що ОСОБА_2 до Комісії не подано заяви про самовисування із зобов`язанням у разі обрання народним депутатом України припинити діяльність, яка відповідно до Конституції України та законів України несумісна з мандатом народного депутата України.

Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, а також діями щодо відмови зареєструвати його кандидатом в народні депутати України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування вимог, викладених у позові, ОСОБА_2 зазначив, що подана ним заява про самовисування відповідала вимогам пункта 1 частини другої статті 55 Закону «Про вибори народних депутатів України» та була оформлена згідно із зразком такої заяви, який розміщено на офіційному веб-порталі Центральної виборчої комісії. Також наголошував на тому, що положення названого пункта передбачають можливість подати заяву із зобов`язанням у разі обрання депутатом припинити діяльність чи скласти представницький мандат, які відповідно до Конституції України та законів України несумісні з мандатом народного депутата України. Таким чином, правові підстави для вимоги відповідача подати заяву із зобов`язанням припинити діяльність та скласти представницький мандат, відсутні. Крім того, позивач акцентує увагу на тому, що висновок відповідача про неподання позивачем документів, зазначених у частині другій статті 55 Закону України «Про вибори народних депутатів України», у зв`язку з тим, що у заяві про самовисування не зазначено про зобов`язання у разі обрання депутатом припинити діяльність, яка відповідно до Конституції України та законів України несумісна з мандатом народного депутата України, не ґрунтується на нормах названого Закону.

Посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на постанову Центральної виборчої комісії від 29 травня 2019 року №909 «Про роз`яснення щодо застосування деяких положень Закону України «Про вибори народних депутатів України» під час реєстрації кандидатів у народні депутати України», в пункті якої зазначено, що документ вважається таким, що не поданий для реєстрації кандидатом у депутати, в разі відсутності в ньому відомостей, які обов`язково повинні міститися у такому документі, протирічить положенням частини третьої статті 60 Закону України «Про вибори народних депутатів України», якою закріплено, що помилки і неточності, виявлені в поданих кандидатами на реєстрацію документах, підлягають виправленню і не є підставою для відмови в реєстрації кандидата в депутати.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи викладені у позові пояснення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законами України «Про вибори народних депутатів України» від 17.11.2011 р. № 4061-VІ.

Згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» Центральна виборча комісія є постійно діючим колегіальним державним органом, який діє на підставі Конституції України, цього та інших законів України і наділений повноваженнями щодо організації підготовки і проведення виборів Президента України, народних депутатів України, депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, всеукраїнського і місцевих референдумів в порядку та в межах, встановлених цим та іншими законами України.

Згідно з пунктом 6 статті 19 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» комісія реєструє кандидатів у народні депутати України в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 55 Закону України «Про вибори народних депутатів України» (далі - Закон № 4061-VІ) Центральна виборча комісія реєструє кандидата у депутати, який балотується в одномандатному окрузі в порядку самовисування, за умови пред`явлення ним особисто одного із документів, передбачених пунктами 1 або 2 частини третьої статті 2 цього Закону, та отримання нею, серед іншого, заяви про самовисування, датованої днем подання документів для реєстрації його кандидатом у депутати до Центральної виборчої комісії, із зобов`язанням у разі обрання депутатом припинити діяльність чи скласти представницький мандат, які відповідно до Конституції України та законів України несумісні з мандатом народного депутата України, та згоду на оприлюднення біографічних відомостей у зв`язку з участю у виборах, а також із зобов`язанням у разі обрання депутатом протягом місяця після офіційного оприлюднення результатів виборів передати в управління іншій особі належні йому підприємства та корпоративні права у порядку, встановленому законом (або зазначенням, що таких немає).

Відповідно до частини четвертої статті 55 Закону № 4061-VI Центральна виборча комісія видає особі, яка подала документи, зазначені у частині першій або частині другій цієї статті, довідку про їх прийняття. Довідка має містити перелік прийнятих документів, число, місяць і рік, а також час їх прийняття, посаду і прізвище особи, яка прийняла документи.

Водночас частиною третьої статті 60 Закону № 4061-VI передбачено, що помилки і неточності, виявлені в поданих кандидатами на реєстрацію документах, підлягають виправленню і не є підставою для відмови в реєстрації кандидата у депутати.

Зі змісту оскаржуваної постанови відповідача слідує, що ОСОБА_2 не подано заяву про самовисування із зобов`язанням у разі обрання його депутатом припинити діяльність, яка відповідно до Конституції України та законів України несумісна з мандатом народного депутата України.

Тим часом, як вбачається з копії заяви ОСОБА_2 , доданої позивачем до позовної заяви, а також копії заяви, поданої відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 25 червня 2019 року, яка була подана до Центральної виборчої комісії 20 червня 2019 року в ній зазначено, що іншого представницького мандата, який відповідно до Конституції України та законів України несумісний з мандатом народного депутата України, позивач не має.

Факт отримання відповідачем зазначеної заяви підтверджується довідкою, складеною на виконання положень частини четвертої статті 55 Закону №4061-VI, копія якої міститься у матеріалах справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з незазначенням позивачем в заяві про самовисування зобов`язання у разі обрання народним депутатом України припинити діяльність, яка відповідно до Конституції України та законів України несумісна з мандатом народного депутата України.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд враховує наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 60 Закону № 4061-VI Центральна виборча комісія відмовляє в реєстрації кандидата (кандидатів) у депутати в разі відсутності документів, зазначених у частині першій статті 54 чи частинах першій або другій статті 55 цього Закону.

Зразок та форма заяви про самовисування, окремо законодавчо не затверджено.

Отже перелік відомостей, які обов`язково повинні міститися у заяві про самовисування визначено лише у частині другої статті 55 Закону № 4061-VI.

Таким чином судовому контролю підлягають питання, пов`язані з достатністю відомостей, які обов`язково повинні міститися у заяві позивача про самовисування.

У зв`язку з викладеним суд звертає увагу, що конструкція диспозиції пункта 1 частини другої статті 55 Закону № 4061-VI після словосполучення «припинити діяльність» та перед словосполученням «скласти представницький мандат» містить сполучник чи, який не є тотожним сполучникам і, та.

Як зазначає ОСОБА_2 у позовній заяві та проти чого не заперечував відповідач, позивач є народним депутатом України, обраним на виборах народних депутатів України 26 жовтня 2014 року.

Відповідно до положень статті 90 Конституції України повноваження Верховної Ради України припиняються у день відкриття першого засідання Верховної Ради України нового скликання.

Статтею 81 Конституції України закріплено, що повноваження народних депутатів України припиняються одночасно з припиненням повноважень Верховної Ради України.

Отже, на момент подання позивачем заяви про самовисування позивач був народним депутатом України.

Частиною другою статті 78 Основного Закону передбачено, що вимоги щодо несумісності депутатського мандата з іншими видами діяльності встановлюються законом.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат не має права: 1) бути членом Кабінету Міністрів України, керівником центрального органу виконавчої влади; 2) мати інший представницький мандат чи одночасно бути на державній службі; 3) обіймати посаду міського, сільського, селищного голови; 4) займатися будь-якою, крім депутатської, оплачуваною роботою, за винятком викладацької, наукової та творчої діяльності, а також медичної практики у вільний від виконання обов`язків народного депутата час; 5) залучатись як експерт органами у кримінальному провадженні, а також займатися адвокатською діяльністю; 6) входити до складу керівництва, правління чи ради підприємства, установи, організації, що має на меті одержання прибутку.

Таким чином, на момент подання заяви про самовисування позивач, який є народним депутатом України, не може займатися діяльністю, яка відповідно до Конституції України та законів України несумісна з мандатом народного депутата України.

Виходячи з аналізу наведених норм законодавства, встановлених обставин та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що у заяві позивача викладені достатні та зрозумілі відомості, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 55 Закону №4061-VI обов`язково повинні міститися у ній.

Тобто, на переконання суду, у заяві позивача є всі необхідні відомості, які обов`язково повинні міститися у такому документі згідно з вимогами Закону.

Крім того, суд акцентує увагу на тому, що системний аналіз положень частини другої статті 55, пункту 2 частини першої та частини третьої статті 60 Закону № 4061-VI вказує на те, що однією з обставин, з якою закон пов`язує наявність підстав для відмови у реєстрації кандидатом у народні депутати України, є неподання визначених законом документів. У випадку ж наявності помилки і неточності у змісті поданого документа, зазначене може бути усунено шляхом внесення відповідних виправлень та не може бути підставою для відмови в реєстрації кандидата у народні депутати України.

За результатами аналізу положень частини третьої статті 60 Закону №4061-VI, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 18.06.2019 р. по справі №855/150/19 дійшов висновку, що якщо у документі пропущена буква або слово, використано невдалий чи неточний термін, словосполучення, або не тотожне речення, це не є перешкодою для розуміння змісту викладених даних, але викладена інформація спрямована на виконання норми законодавства, тоді це має вважатися помилкою, що підлягає виправленню або уточненню. Якщо ж документ оформлено не належним чином, тобто у ньому містяться не всі необхідні та важливі дані, що за Законом повинні бути вказані, або відсутні підпис, печатка та інші необхідні реквізити, тоді слід вважати, що документ відсутній.

Аналізуючи вказані норми, Верховний Суд дійшов висновку, що недотримання певних вимог щодо оформлення документу є підставою для внесення до нього виправлень, а не підставою для прийняття рішення про відсутність такого документу взагалі.

Керуючись положеннями частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує наведені висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 60 Закону №4061-VI до спірних правовідносин.

Крім того, суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 19 липня 2007 року у справі «Краснов та Скуратов проти Російської Федерації», в якому суд визначає поняття «надмірного формалізму», коли в документі відсутня якась назва або реквізит, це вважається органами влади не помилкою (неточністю), а відсутністю самого документа.

Отже, Європейський суд з прав людини вважає хибною практикою факт позбавлення органами виконавчої влади заявника можливості приймати участь в виборах у зв`язку з можливим неподанням заявником точної інформації про свою зайнятість, через що в подібних правових ситуаціях суд вважає відсутнім розумне співвідношення пропорційності між застосованим заходом і законною метою.

З огляду на викладене, висновок відповідача про відмову позивачу у реєстрації кандидата в народні депутати України через неподання заяви про самовисування із зобов`язанням у разі обрання народним депутатом України припинити діяльність, яка відповідно до Конституції України та законів України несумісна з мандатом народного депутата України, є помилковим, оскільки виявлений недолік або неточність в поданій кандидатом заяві про само висування не може свідчити про відсутність такого документа відповідно до пункту 2 частини 1 статті 60 Закону №4061-VI, і є підставою для його виправлення.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень не відповідає критеріям правомірності, визначених частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та вимогам частини другої статті 19 Конституції України, так як помилки і неточності, виявлені в поданих кандидатами на реєстрацію документах, підлягають виправленню і не є підставою для формальної відмови в реєстрації кандидата в депутати.

Вирішуючи спір колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року справа № 826/8803/15, відповідно до якої, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства. Адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Згідно з положеннями Закону України «Про Центральну виборчу Комісію», прийняття рішень про реєстрацію кандидата у народні депутати відноситься до виключної компетенції Центральної виборчої комісії як колегіального органу.

Отже, оскільки адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу, яким у даному випадку є Центральна виборча комісія, а також з урахуванням ефективного захисту порушеного права позивача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність визнання протиправною та скасувати постанову Центральної виборчої комісії від 23.06.2019 р. № 1194 «Про відмову в реєстрації кандидата в народні депутати України ОСОБА_2 , висунутого в порядку самовисування в одномандатному виборчому окрузі № 132 на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року» та зобов`язання Центральну виборчу комісію повторного розгляду документів щодо реєстрації ОСОБА_2 кандидатом у народні депутати, який балотується в одномандатному виборчому окрузі № 132 шляхом самовисування на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про вибори народних депутатів України», враховуючи висновки, викладені у рішенні суду.

За приписами статті 143 Кодексу адміністративного України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Як вбачається з матеріалів справи, керуючись положення частини дев`ятої статті 273 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява ОСОБА_2 прийнята до розгляду судом без сплати позивачем судового збору.

Положеннями часини дев`ятої статті 273 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі несплати судового збору на момент вирішення справи суд одночасно вирішує питання про стягнення судового збору відповідно до правил розподілу судових витрат встановлених цим Кодексом.

Відповідності до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Частиною першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» закріплено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункта 1 пункта 3 частини другої названої статті за подання фізичною особою до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру сплачується судовий збір 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі, коли в позовній заяві об`єднано дві або більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Колегія суддів зазначає, що вимога про визнання протиправним рішення як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права зокрема, зобов`язання вчинити дії як наслідок протиправності рішення є однією вимогою.

Так, звертаючись до суду з позовом у даній справі, позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову Центральної виборчої комісії № 1194 від 23 червня 2019 року «Про відмову у реєстрації кандидата в народні депутати України ОСОБА_2 , висунутого в порядку самовисування в одномандатному виборчому окрузі № 132 на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року» та зобов`язати Центральну виборчу комісію повторно розглянути документи щодо реєстрації ОСОБА_2 кандидатом у народні депутати, який балотується в одномандатному виборчому окрузі № 132 шляхом самовисування на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про вибори народних депутатів України». Тож, в даному випадку сплаті підлягає судовий збір в розмірі, як за одну вимогу немайнового характеру.

Станом на 01.01.2019 р. прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 р. № 2629-VIII у розмірі 1921,00 гривня.

Отже, загальна сума до сплати при подачі адміністративного позову становить - 768,40 грн., яку належить стягнути з Центральної виборчої комісії.

Керуючись ст. ст. 139, 242, 243, 245, 246, 268, 269, 271, 272, 273, 278 КАС України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И ЛА:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та скасування постанови №1194 від 23 червня 2019 року, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Центральної виборчої комісії № 1194 від 23 червня 2019 року «Про відмову у реєстрації кандидата в народні депутати України ОСОБА_2 , висунутого в порядку самовисування в одномандатному виборчому окрузі № 132 на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року».

Зобов`язати Центральну виборчу комісію повторно розглянути документи щодо реєстрації ОСОБА_2 кандидатом у народні депутати, який балотується в одномандатному виборчому окрузі № 132 шляхом самовисування на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про вибори народних депутатів України» з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

Стягнути з Центральної виборчої комісії (01133, м. Київ, пл. Лесі Українки,1; ) за рахунок бюджетних асигнувань до спеціального фонду Державного бюджету України на рахунок Шостого апеляційного адміністративного суду за наступними реквізитами: рахунок отримувача - 1055; отримувач - УК у Печерському районі/Печерс.р-н; банк отримувачва - Казначейство України (ЕАП); ; код банка МФО 899998; код класифікації доходів бюджету - 22030001 «Судовий збір» (Державна судова адміністрація України, 050), судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження в порядку ч. 1 ст. 272 КАС України та може бути оскаржене до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у дводенний строк шляхом подачі апеляційної скарги через Шостий апеляційний адміністративний суд.

Головуючий суддя О.М. Кузьмишина

Судді Л.О. Костюк

О.Є. Пилипенко

Головуючий суддя Кузьмишина Олена Миколаївна

Судді: Пилипенко Олена Євгеніївна

Костюк Любов Олександрівна