Справа № 280/722/19
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

18 червня 2019 року 12 год. 57 хв.Справа № 280/722/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Максименко Л.Я.

за участю секретаря судового засідання Биховської А.П.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Корольова О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправною та скасування вимоги

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області від 16.11.2018 № Ф-1029-23/30 про сплату недоїмки, штрафних санкцій та пені у розмірі 20 122,08 грн.

В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1029-23/30 від 16.11.2018 є безпідставною та необгрунтованою, оскільки позивачу не надано акту перевірки, із змісту вимоги не зрозуміло як сформована сума недоїмки, за які звітні періоди та у якому розмірі встановлена недоїмка зі сплати єдиного внеску, відсутній розрахунок штрафу та пені. З огляду на викладене, вважає, що оскаржувана вимога винесена з порушенням діючого законодавства та, відповідно, є незаконною, просить позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позовну заяву від 12.06.2019 вх. № 14650 посилається на те, що 03.06.2010 по 06.03.2019 ОСОБА_1 перебував на обліку у ГУ ДФС у Запорізькій області, Олександрівського управління у м. Запоріжжі, Олександрівська ДПІ (Шевченківський район), як фізична особа - підприємець на спрощеній системі оподаткування з 01.01.2012 по 01.04.2016, з 01.04.2016 по 06.03.2019 на загальній системі оподаткування. Вказує, що нарахування в інтегрованій картці платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 проведені відповідно вимог чинного законодавства. Тому, вважає доводи позивача безпідставними та просить у позові відмовити.

Ухвалою суду від 25.02.2019 позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 10 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 25.03.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/722/19. Призначено судове засідання на 15 квітня 2019 року.

Протокольною ухвалою суду від 15.04.2019 відкладено судове засідання в адміністративній справі №280/722/18 на 08.05.2019.

Ухвалою суду від 08.05.2019 відкладено розгляд адміністративної справи №280/722/19 та призначено наступне судове засідання на 22 травня 2019 року.

Ухвалою суду від 22.05.2019 зупинено провадження в адміністративній справі №280/722/19 до 18 червня 2019 року, для надання сторонам часу необхідного їм для примирення. Наступне судове засідання призначено на 18 червня 2019 року.

Ухвалою суду від 18.06.2019 провадження у справі поновлено.

Позивач у судовому засіданні 18.06.2019 вказав, що погоджується з сумами, визначеними у вимозі про сплату боргу, проте просить суд розстрочити їх сплату.

Представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві просив суд відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 18.06.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 243 КАС України, у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради з 03.06.2010.

06.03.2019 до ЄДРПОУ внесено запис про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1

16.11.2019 ГУ ДФС у Запорізькій області направлено ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № 1029-23/30, якою зобов`язано позивача сплатити суму боргу зі сплати єдиного внеску у розмірі 20 122,08 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464- VI).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ст. 2 Закону №2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону .

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали загальну систему оподаткування.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 03.06.2010 по 06.03.2019, тож в силу вищевказаних положень мав статус платника єдиного внеску.

з 01.01.2012 по 01.04.2016 позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, з 01.04.2016 по 06.03.2019 - на загальній системі оподаткування

Приписами п.2, 3 ч. 1 ст 7 Закону № 2464-VI (у редакції, що діяла до 01.01.2017) було визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

Таким чином, зазначені положення у редакції, яка діяла до 01.01.2017 передбачали саме право, а не обов`язок платника на визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання платником доходу у звітному періоді.

Надалі ж, Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування ЄВ у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи - підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Згідно п.2 ч. 1 ст.7 Закону № 2464-VI разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

В частині 7 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзаци третій, п`ятий частини 8 статті 9 №2464-VI).

Судом встановлено, що оскаржувана вимога включає в себе нараховані контролюючим органом суми єдиного внеску за період з 01.01.2015 по ІІІ квартал 2018 року включно, зокрема: нарахування за 2015 рік (з урахуванням переплати 0,82 грн.) 5293,06 грн. + нарахування за 1 квартал 2016 року у сумі 909,48 грн. - сплата 2016 року 1900,00 грн. + нарахування за 2017 рік 8448,00 грн. + нарахування за 3 картали 2018 року 7371,54 грн. = 20122,08 грн.

Щодо нарахованих сум за 2015-2016 роки, судом встановлено наступне:

за 1 квартал 2015 року по строку 20.04.2015 року контролюючим органом нараховано єдиного внеску-1267,95 грн., як фізичній особі-підприємцю на спрощеній системі оподаткування;

за 2 квартал 2015 року по строку 20.07.2015 року контролюючим органом нараховано єдиного внеску - 1267.95 грн., як фізичній особі-підприємцю на спрощеній системі оподаткування;

за 3 квартал 2015 року по строку 19.10.2015 року контролюючим органом нараховано єдиного внеску - 1323,47 грн., як фізичній особі-підприємцю на спрощеній системі оподаткування;

за 4 квартал 2015 року по строку 19.01.2016 року контролюючим органом нараховано єдиного внеску - 1434,51 грн.,як фізичній особі-підприємцю на спрощеній системі оподаткування;

за 1 квартал 2016 ркоу по строку 19.04.2016 контролюючим органом нараховано єдиного внеску - 909,48 грн. як фізичній особі-підприємцю на спрощеній системі оподаткування.

При цьому, позивач 07.06.2016 частково сплатив наявну станом на цю дату суму заборгованості з єдиного внеску у розмірі 1900,00 грн., залишок заборгованості з єдиного внеску за 2015-2016 роки склав 4302,54 грн.

Щодо розміру нарахованого позивачу єдиного внеску за 2017-ІІІ квартали 2018 року, суд зазначає, що Законом України від 21.12.2016 №1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік", установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 - 3200,00 грн., з 1 січня 2018 року- 3723 грн.

Законом України від 07.12.2017 № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік", установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року - 3723,00 грн. Тобто, щоквартальний платіж складає 2457,18 грн. (3723,00*3*22%), поквартально: до 19.04.2018 - за 1 квартал 2018 року - 2457,18 грн., до 19.07.2018 - за 2 квартал 2018 року - 2457,18 грн., до 19.10.2018 - за 3 квартал 2018 року - 2457,18 грн.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI, право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мають фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями чинним законодавством не передбачено.

Таким чином, позивачем не сплачено суми єдиного внеску за 2015 та 2016 роки у розмірі 4 302,54 грн., за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн. та три квартали 2018 року у розмірі 7371,54 грн., про що і зазначено в оскаржуваній вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Позивачем не надано доказів його звільнення від сплати єдиного внеску протягом спірного періоду. Суд зауважує, що той факт, що позивач частково сплачував заборгованість з єдиного внеску свідчить, що платник факично був обізнаний про нарахування йому спірних сум та не оспорював їх нарахування.

Суд також вказує, що процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів" визначена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція).

Так, відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (пункт 2 розділу VI Інструкції №449).

Згідно із пунктом 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Відповідно до п. 4 розділу VI Інструкції №449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (пункт 4 розділу VI Інструкції №449).

Оскільки позивач не виконав свого обов`язку щодо визначення бази нарахування та сплати єдиного внеску, відповідачем у вимозі про сплату боргу (недоїмки) нараховано мінімальний страховий внесок, що передбачено положеннями п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI. Тож, оскаржувана вимога винесена на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідач правомірно виніс вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1029-23/30 від 16.11.2018, яку повинен сплатити позивач.

Більш того, під час розгляду справи по суті позивач вказав, що погоджуться із визначеними у вимозі сумами заборгованості, проте просить розстрочити їх сплату.

Судом вказана заява до уваги не приймається та не розглядається, оскільки в рамках даної справи досліджено тільки правомірність прийнятої відповідачем вимоги. Питання щодо стягнення визначених у ній сумі не є преметом розгляду, а тому суд наразі не може вирішувати питання про порядок їх сплати ОСОБА_1 .

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, розподіл понесених позивачем судових витрат в порядку ст. 139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166) про визнання протиправною та скасування вимоги, - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення,а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 27.06.2019.

Суддя Л.Я. Максименко