Справа № 160/3810/19
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року Справа № 160/3810/19
24 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовної заявою до департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради, у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 52 від 28.02.2019 року «Про скасування містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що скасування відповідачем містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень за відсутності відповідного судового рішення грубо порушує право позивача на реалізацію своїх правомочностей користувача земельної ділянки по АДРЕСА_2 та власника нежитлової будівлі за вказаною адресою та створює перешкоди у здійснені законної процедури забудови вказаної ділянки.
Позивач стверджує, що мав беззаперечне право на участь у процесі прийняття відповідачем спірного наказу, однак, останній не врахував це, що призвело до порушення балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи відносно здійснення будівництва об`єктів і цілями, на досягнення яких спрямований цей наказ.
На думку позивача, такі дії відповідача є протиправними, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом та просить позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 року позовна заява залишена без руху з наданням строку для усунення недоліків у становлений судом строк.
На виконання умов ухвали суду від 26.04.2019 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви в строк встановлений судом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23. 05.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі № 160/3810/19 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності та згідно з ст. ст. 257, 263 КАС України розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.05.2019 року відповідачу запропоновано у разі невизнання позову протягом 15 днів з моменту отримання ухвали суду надати відзив на позовну заяву.
18.06.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.
В наданому до суду відзиві відповідачем зазначено, що оскаржуваний наказ було видано на виконання постанови Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі №200/1438/16-а, оскільки будь-яке судове рішення є обов`язковим до виконання суб`єктам владних повноважень. У задоволенні позову ОСОБА_1 просили відмовити.
Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення представником відповідача ухвала суду від 23.05.2019 року та позов отримано 30.05.2019 року, проте, відзив на позовну заяву надійшов через канцелярію суду лише 18.06.2019 року, тобто з пропуском строку встановленим судом для надання відзиву на позовну заяву.
Окрім того, 18.06.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у загальному провадженні в судовому засіданні за участі сторін.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.06.2019 року відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи у загальному провадженні в судовому засіданні за участі сторін, через відсутність обгрунтування клопотання.
Згідно з ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Враховуючи, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно з приписами ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснювалося.
Розглянувши подані документи і матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставинами, на яких ґрунтуються позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
На підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2010 року позивачу належить нежитлова будівля (літ Б-1, б1) в АДРЕСА_2 , яка розташована на земельній ділянці 0,0704 га, загальнодержавний кадастровий номер НОМЕР_2 0011 та земельній ділянці 0,0004 га, загальнодержавний кадастровий номер НОМЕР_3 328:0202. Згідно з описом об`єкта це нежитлова будівля літ.Б-1, вхід в цокольний поверх літ.б1, загальною площею 274,7 кв.м.; ганок літ.б; загальна площа 274,7 кв.м.
Позивачем об`єднано земельні ділянки, а саме: земельну ділянку 0,0704 га, загальнодержавний кадастровий номер НОМЕР_4 та земельну ділянку 0,0004 га, загальнодержавний кадастровий номер НОМЕР_5 та присвоєно земельній ділянці площею 0,0725 га кадастровий номер НОМЕР_6 .
На підставі договору оренди землі від 21 липня 2015 року, укладеного між позивачем та міською радою, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Літаш І.П., зареєстрованого в реєстрі за №657, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 21 липня 2015 року, зазначена земельна ділянка знаходиться у користуванні позивача.
23.11.2015 року позивач через Центр надання адміністративних послуг Дніпропетровської міської ради звернувся до відповідача з заявою про надання вихідних даних для проектування, а саме: містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_2 (реконструкція нежитлової будівлі в офісну будівлю з паркінгом), що підтверджується описом.
Листом від 02 грудня 2015 року №10/10-1348, який був отриманий позивачем 03.12.2015 року в Центрі надання адміністративних послуг Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_1 відмовлено в наданні вихідних даних для проектування, а саме: містобудівних умов та обмежень на забудову зазначеної земельної ділянки.
Відмова вмотивована тим, що в наданих позивачем на розгляд матеріалах відсутнє відповідне рішення виконавчого комітету міської ради та містобудівний розрахунок містить інформацію, яка не відповідає вимогам будівельних норм та правил, а також положенням містобудівної документації. При чому, зазначено, що згідно з ст.375 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та рішення міської ради від 14.09.2011 року №40/15 містобудівні умови та обмеження на забудову земельних ділянок, що перебувають у користуванні фізичних та/або юридичних осіб, надаються на підставі відповідних рішень виконавчого комітету міської ради.
Не погодившись з вищезазначеним позивач 29 січня 2016 року звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_2 (реконструкція нежитлової будівлі в офісну будівлю з паркінгом) від 02 грудня 2015 року №10/10-1348;
- зобов`язати відповідача вчинити дії щодо розгляду пакету документів та видачі позивачу містобудівних умов та обмежень на забудову орендованої земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_6 , площею 0,0725 га по АДРЕСА_2 , відповідно до норм містобудівного законодавства та затвердженої в установленому порядку містобудівної документації на місцевому рівні;
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі, а саме суд:
- визнав протиправним та скасував рішення від 02 грудня 2015 року №10/10-1348 Головного архітектурно-планувального управління міської ради про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_2 ;
- зобов`язав Головне архітектурно-планувальне управління Міськради вчинити дії щодо розгляду пакету документів та видачі ОСОБА_1 містобудівних умов та обмежень на забудову орендованої земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_6 , площею 0,0725 га по АДРЕСА_2 , відповідно до норм містобудівного законодавства та затвердженої в установленому порядку містобудівної документації на місцевому рівні;
- зобов`язав Головне архітектурно-планувальне управління Міськради виключити з електронної бази даних містобудівного інформації про червоні лінії та лінії регулювання забудови вул. Ливарної на ділянці від АДРЕСА_3 . Рогальова до буд.17 по вул.Ливарній, які затверджені рішенням міськради від 15 червня 2011 року №68/12.
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 16 червня 2016 року змінив рішення суду першої інстанції, виклавши абзаци 4 та 5 його резолютивної частини в такій редакції:
- зобов`язати Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради виключити з електронної бази даних містобудівного кадастру інформації про не закоординовані червоні лінії та лінії регулювання забудови вул. Ливарної на ділянці від вул. Рогальова до буд. АДРЕСА_4 вул. Ливарній, які затверджені рішенням Дніпропетровської міської ради від 15.06.2011 №68/12.
В іншій частині постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2016 року апеляційний суд залишив без змін.
11.10.2016 року міська рада звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, за результатами розгляду якої постановою Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 200/1438/16-а (2а/200/157/16) постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2016 року та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року скасувано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
За результатами розгляду Верховним Судом справи № 200/1438/16-а (2а/200/157/16), департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради прийнято наказ № 52 від 28.02.2019 року «Про скасування містобудівних умов та додатку до містобудівних умов та обмежень», в якому зазначено, що на виконання постанови Верховного Суду України від 24.01.2019 року у справі №200/1438/16-а (2а/200/157/16) за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2016 року відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку ведення реєстру містобудівних умов та обмежень, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 31.05.2017 року №135, вирішено:
- скасувати містобудівні умови та обмеження щодо реконструкції нежитлової будівлі під офісну будівлю з паркінгом по вул. АДРЕСА_2 2, від 24.06.2016 року № 4/16/418, містобудівні умови та обмеження щодо будівництва офісної будівлі з паркінгом по вул. Ливарній, 2 від 07.02.2018 року № 15/29-9, додаток від 19.02.2018 року № 15/29-13 до містобудівних умов та обмежень щодо будівництва офісної будівлі з паркінгом по АДРЕСА_2 2 від 07.02.2018 року № 15/29-9.
З такими діями відповідача позивач не погодився і оскаржив наказ №52 від 28.02.2019 року «Про скасування містобудівних умов та додатку до містобудівних умов та обмежень», який є предметом даного спору.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» 21 травня 1997 року № 280/97-ВР відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Згідно з пп. 9 п «а» ч. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: власні (самоврядні) повноваження, зокрема, надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудов и земельних ділянок.
Пунктом 8 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.
Відповідно до статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.
Частинами четвертою та п`ятою статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:
1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;
2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;
3) затвердження проектної документації;
4) виконання підготовчих та будівельних робіт;
5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;
6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Згідно з положеннями статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є:
1) містобудівні умови та обмеження;
3) завдання на проектування.
Згідно з ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника
Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.
Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.
Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.
Частиною 8 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що скасування містобудівних умов та обмежень здійснюється:
1) за заявою замовника;
2) головними інспекторами будівельного нагляду в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду у разі невідповідності містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам;
3) за рішенням суду.
У разі скасування в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду або за рішенням суду містобудівних умов та обмежень посадові особи відповідного уповноваженого органу містобудування та архітектури несуть відповідальність згідно із законом.
Аналізуючи зазначені норми права та встановлені обставини справи, суд зробив висновок, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки.
З постанови Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 200/1438/16-а (2а/200/157/16) вбачається, що судом надано оцінку обставинам, які склались між позивачем та Головним архітектурно-планувальним управлінням Дніпропетровської міської ради, третя особа міська рада щодо відмови визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_2 (реконструкція нежитлової будівлі в офісну будівлю з паркінгом) від 02 грудня 2015 року №10/10-1348; зобов`язання відповідача вчинити дії щодо розгляду пакету документів та видачі позивачу містобудівних умов та обмежень на забудову орендованої земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_6 , площею 0,0725 га по АДРЕСА_2 , відповідно до норм містобудівного законодавства та затвердженої в установленому порядку містобудівної документації на місцевому рівні; визнання неправомірними дії відповідача щодо включення до електронної бази даних містобудівного кадастру інформації про червоні лінії та лінії регулювання забудови вул. Ливарної на ділянці від вул. Рогальова до буд. АДРЕСА_4 по вул. Ливарній, які затверджені рішенням Міськради від 15 червня 2011 року №68/12; зобов`язання відповідача виключити з електронної бази даних містобудівного інформації про червоні лінії та лінії регулювання забудови вул. Ливарної на ділянці від вул. Рогальова до буд. АДРЕСА_4 по вул. Ливарній, які затверджені рішенням міської ради від 15 червня 2011 року №68/12.
Тобто, у рішені Верховного Суду надана правова оцінка містобудівним умовам та обмеженням на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_2 (реконструкція нежитлової будівлі в офісну будівлю з паркінгом) від 02 грудня 2015 року №10/10-1348, які фактично не були надані позивачу для здійснення будівництва, та оскарженій позивачем відмові у їх ненаданні.
З цого ж рішення не вбачається, що при відмові у задоволенні позовних вимог у справі № 200/1438/16-а (2а/200/157/16), Верховним Судом було б зазначено про скасування всіх містобудівних вимог та обмежень, виданих позивачу стосовно реконструкції нежитлової будівлі під офісну будівлю з паркінгом по Ливарній, 2, а саме: від 24.06.2016 року №4/16/418, містобудівні умови та обмеження щодо будівництва офісної будівлі з паркінгом по вул. Ливарнів, 2 від 07.02.2018 року №15/29-9, додаток від 19.02.2018 року №15/29-13 до містобудівних умов та обмежень щодо будівництва офісної будівлі з паркінгом по АДРЕСА_3 . Ливарній АДРЕСА_5 2 від 07.02.2018 року №15/29-9.
Будь-які інші рішення судів, якими б було скасовано зазначені вище містобудівні вимоги та обмеження (від 24.06.2016 року №4/16/418, від 07.02.2018 року №15/29-9, додаток від 19.02.2018 року №15/29-13, від 07.02.2018 року №15/29-9, що скасовані спірним наказом) та які могли бути підставою для прийняття рішення відповідачем про їх скасування суду не надано.
Заява замовника про скасування цих містобудівних умов та обмежень чи встановлені головними інспекторами будівельного нагляду в порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду невідповідності містобудівних умов та обмежень містобудівному законодавству, містобудівній документації на місцевому рівні, будівельним нормам, стандартам і правилам також відсутні в матеріалах справи.
Таким чином, судом встановлено, що жодна з трьох підстав, передбачених ч.8 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», які дають можливість суб`єкту владних повноважень прийняти рішення про скасування містобудівних умов та обмежень не мала місця в даному випадку.
Слід зауважити, що абзацом першим пункту 4 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 зазначено, що в Основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.
Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року N 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року N 2-зп у справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини). В абзаці п`ятому вказаного рішення Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону).
Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.
Пунктом 1 резолютивної частини вищевказаного рішенням передбачено, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційний Суд України у рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 зробив висновок, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
З огляду на зазначені висновки Конституційного Суду України, суд вважає, що містобудівні умови та обмеження щодо реконструкції нежитлової будівлі з паркінгом по АДРЕСА_2 є актом одноразового застосування та спрямоване на обмежене коло осіб і після реалізації вичерпує свою дію.
В контексті наведених правових висновків Конституційного Суду України доречними є твердження позивача, що на підставі скасованих спірним наказом містобудівних умов та обмеження стосовно реконструкції нежитлової будівлі з паркінгом по АДРЕСА_2 у позивача виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів щодо безпосередньої його реалізації, а відповідач не надав доказів того, що суб`єкти цих правовідносин не заперечують проти їх зміни чи скасування.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006року).
У розумінні ст. 1 Першого Протоколу Конвенції в зміст поняття «майно» до об`єктів і власності відноситься «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії відповідно до виданого державними органами дозволу. Наявність в особи заснованих на обіцянках влади очікувань (джерело яких - владні діяння й рішення) свідчить про взаємодію влади з особою, а тому для забезпечення якості влади (управління) необхідно, щоб відповідні очікування були предметом ефективного правового, в тому числі судового захисту.
У справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» Європейський суд з прав людини постановив, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, відповідачем не доведено, що оскаржуване рішення прийнято за наявності законних підстав, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тому суд зробив висновок, що наказ департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №52 від 28.02.2019 року «Про скасування містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень» є неправомірним та підлягає скасуванню, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, оскільки позовну заяву задоволено, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 768,40 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 241-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати наказ департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради № 52 від 28.02.2019 року «Про скасування містобудівних умов та обмежень та додатку до містобудівних умов та обмежень».
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.В. Ніколайчук