Справа № 1340/3916/18
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 рокуЛьвів№857/5031/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання: Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі №1340/3916/18 (головуючий суддя Карп`як О.О. проголошене о 11:42 год. у м. Львові повний текст складений 05.04.2019р.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська установа виконання покарань №19» про визнання протиправною і скасування постанови, визнання протиправними дій,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» про визнання протиправною і скасування постанови, визнання протиправними дій

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова у даному кримінальному провадженні №00000197 відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , з червня 2017 року ОСОБА_1 , утримується під вартою у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19) в подальшому по тексту УВП №19). На підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова у даному кримінальному провадженні від 11 липня 2017 року, про вжиття до обвинуваченого ОСОБА_1 , під час його утримання в УВП №19 заходів забезпечення безпеки у виді окремого тримання протягом всього часу перебування під вартою у УВП №19, ОСОБА_1 , утримується в камері №82. В позовній заяві вказують, що за час утримання в УВП № 19 ОСОБА_1 , станом до 15.06.2018 року порушень режиму утримання УВП № 19 не допускав та до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Зазначають, що в оскаржуваній постанові начальника УВП №19 від 25.06.2018 року №190 не було обґрунтовано призначення строку обрання покарання у вигляді дисциплінарної відповідальності поміщення ОСОБА_1 , до карцеру на п`ять діб, а не інший менший строк, щоб відповідало тяжкості і характеру провини у випадку такої наявності. Крім того, в постанові не конкретизовано саме до якого порушення відноситься виявлені та вилучені у ОСОБА_1 , гроші в сумі 400 грн., та не обґрунтовано незаконність користування та зберігання при собі коштів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, тому підлягає скасуванню. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що у оскаржуваному рішенні суду наявне посилання на п. 7.2 розділу 7 «Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» дано визначення злісного порушення режиму. По при те, виносячи оскаржуване рішення зазначена норма закону судом проігнорована і як наслідок, прийшовши у оскаржуваному рішенні до висновку про те, що сам факт зберігання заборонених предметів (у даному випадку коштів) є злісним порушенням режиму. Оскільки ні в постанові №190 ні відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 протягом року більше трьох порушень режиму тримання, на які за постановою начальника СІЗО чи особи, яка виконує його обов`язки, були накладені стягнення.

ОСОБА_1 протягом всього часу перебування під вартою в УВП №19, утримується в камері №82, на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2017 р. у кримінальному провадженні, про вжиття до обвинуваченого ОСОБА_1 , під час його утримання в УВП №19, заходів забезпечення безпеки у виді окремого тримання. Представник відповідача, підтвердив окреме утримання ОСОБА_1 і таке підтверджується даними зазначеними у висновку по факту вилучення заборонених предметів від 25.06.2018 р.(додаток до відзиву на позовну заяву). За таких обставин судом не враховано, що під час утримання в УВП№19 ОСОБА_1 був повністю ізольований від ув`язнених, а з боку адміністрації доступ до нього є постійно обмеженим. У зв`язку з цим, потрапити до камери №82 у якій утримується ОСОБА_1 можливо тільки з дозволу начальника УВП№19 або його першого заступника-чергового по УВП№19. А тому висновок суду першої інстанції про те, що обшук ОСОБА_1 проводився неповний, тому розпорядження начальника СІЗО не вимагалося, є помилковим, оскільки: вибірковий обшук законом не передбачено; на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2017 р. про вжиття до обвинуваченого ОСОБА_1 , під час його утримання в УВП №19, заходів забезпечення безпеки у виді окремого тримання, потрібний дозвіл начальника установи або чергового. У відповідності до положення п.5.2 розділу V Міністерства юстиції України №460/5 від 18 березня 2013 р., «Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів державної кримінально-виконавчої служби України», Особистий обшук може бути повним і неповним. Повному обшуку підлягають ув`язнені і засуджені під час прийому до СІЗО, перед відправкою за його межі, при поміщенні до карцеру, а також при надходженні інформації про те, що ці особи мають предмети або речовини, заборонені до зберігання і використання. В останньому випадку обшук проводиться за розпорядженням начальника СІЗО або його заступника, за їх відсутності - чергового помічника. Крім того, суд не обґрунтував законність проведення вибіркового обшуку та відповідність такого обшуку до закону, а також відповідність підстав та порядку проведення такого обшуку до закону, що б дало можливість суду прийти до переконання що дії працівників, які проводили такий обшук та докази - порушення режиму були закріплені у встановлений законом спосіб. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 утримується під вартою у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19).

25.06.2018 року начальником УВП №190 винесено постанову про поміщення ув`язненого у карцер ув`язненого ОСОБА_1 В мотивувальній частині постанови констатовано те, що 15.06.2018 року під час проведення вибіркового обшуку на посту №8 в камері № 82 ув`язненого ОСОБА_1 1978 року народження, за п.п.1,5 ч.2 115 КК України, в кишені його штанів в які він був одягнений було виявлено та вилучено гроші в сумі 400 (чотириста) гривень 0 (нуль) копійок, в купюрах 200 (двісті) гривень № УВ9729186, 100 (сто) гривень № МК 2213514, 100 (сто) гривень № ЕД 1652384. Поміщено в дисциплінарний ізолятор на 5-ть діб. З даною постановою ОСОБА_1 , був ознайомлений, що підтверджується його підписом на постанові.

Згідно наданого пояснення ОСОБА_1 , яке було адресоване начальнику СІЗО вбачається, що 15.06.2018 року під час обшуку у камері 82 було знайдено в моїх штанах гривні в розмірі 400 (чотириста) гривень, які ОСОБА_1 , хотів покласти на магазин у СІЗО, щоб купляти продукти харчування. Крім того у поясненні позивач просить не давати йому догану чи інакше стягнення тяжке, так як позивач хворий та знаходиться на лікуванні.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що постанова №190 про поміщення ув`язненого у карцер від 15.06.2018 року, прийнята відповідачем за достатніх підстав, у зв`язку з порушенням умов режиму позивачем, мотивовано та обґрунтовано, у повній відповідності до норм чинного законодавства.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України від 30.03.1993 №3352 «Про попереднє ув`язнення» особи, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, підлягають обшуку, медичному огляду, дактилоскопуванню і фотографуванню; їх ознайомлюють з правами, обов`язками та вимогами режиму. Речі, які є при них, а також передачі і посилки, що надходять на їх ім`я, підлягають огляду, а листування - перегляду. Їм забороняється мати при собі гроші та цінні речі, а також предмети, не дозволені для зберігання в місцях попереднього ув`язнення. Вилучені у них при доставленні в місця попереднього ув`язнення гроші зараховуються на їх особові рахунки, а цінні речі і предмети здаються на зберігання; гроші та цінні речі, одержані шляхом обману під час перебування в місцях попереднього ув`язнення або джерело одержання яких не встановлено, передаються в доход держави за мотивованою постановою начальника установи для попереднього ув`язнення, санкціонованою прокурором, копія якої приєднується до особової справи особи, яка тримається під вартою. Обшук співробітника кадрового складу розвідувального органу України, взятого під варту, та огляд його речей здійснюються тільки в присутності офіційних представників цього органу.

Відповідно до ст. 15 Закону України від 30.03.1993 №3352 «Про попереднє ув`язнення» до осіб, взятих під варту, які порушують вимоги режиму, адміністрація місця попереднього ув`язнення може застосовувати такі заходи стягнення: попередження або догану; позачергове залучення до прибирання приміщення.

Особи, взяті під варту, які злісно порушують вимоги режиму, за мотивованою постановою начальника місця попереднього ув`язнення можуть бути поміщені до карцеру на строк до десяти діб, а неповнолітні - на строк до п`яти діб. Поміщення до карцеру не повинно поєднуватися з погіршенням встановлених норм харчування.

Застосовувані до взятих під варту заходи стягнення мають відповідати тяжкості і характеру провини.

Як слідує з оскаржуваної постанови від 25.06.2018 №190 вона містить посилання на порушення позивачем своїми діями ст. 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення», пп.4.2, 4.3 наказу Міністерства юстиції України №460/5 від 18.03.2013 року.

Згідно п. 4.2 Розділу 1 «Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» (далі - Правила), затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.03.2013 №460/5 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» (далі - Правила) ув`язненим і засудженим ув`язнені і засуджені зобов`язані: додержуватися розпорядку дня, встановленого в СІЗО, і виконувати законні вимоги адміністрації СІЗО. Не здійснювати умисних дій, що загрожують життю і здоров`ю інших осіб, а також принижують їх гідність; дотримуватися санітарно-гігієнічних правил, мати охайний зовнішній вигляд, постійно підтримувати чистоту в камері. Після підйому заправляти свої ліжка за єдиним зразком, встановленим адміністрацією СІЗО, і здійснювати вологе прибирання приміщення; бути ввічливими між собою, а також з персоналом СІЗО, вставати з ліжок, шикуватися в шеренгу та вітатися при вході в камеру персоналу СІЗО; не вступати в суперечки з персоналом СІЗО, не принижувати його гідність, не протидіяти виконанню ним своїх обов`язків. На вимогу персоналу СІЗО повідомляти своє прізвище, ім`я та по батькові, давати письмові пояснення; дотримуватися тиші, встановлених правил поведінки і чистоти у дворах для прогулянок; під час пересування за межами камери в приміщеннях і по території СІЗО тримати руки за спиною; дбайливо ставитися до інвентарю, обладнання та іншого майна СІЗО, дотримуватися правил пожежної безпеки; за призначенням персоналу СІЗО чергувати в камері.

Пунктом 4.3. Розділу 1 Правил ув`язненим і засудженим, ув`язнені і засуджені забороняється: порушувати правила поведінки та правила тримання під вартою; без дозволу персоналу СІЗО виходити з камер та інших приміщень режимних корпусів; порушувати лінію охорони та встановлені межі СІЗО; чинити опір законним діям персоналу СІЗО, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов`язків, підбурювати до цього інших ув`язнених і засуджених; вступати в суперечки та встановлювати неслужбові стосунки з персоналом СІЗО, а також особами, які їх відвідують; здійснювати передачу будь-яких предметів, вести не визначене законодавством листування, а також перегукуватися і перестукуватися з особами, які перебувають в інших камерах, а під час прогулянки - з особами, які перебувають у сусідніх дворах; викидати будь-які предмети з вікон, знаходитися на підвіконні, закривати наглядові вічка у дверях і стінах камер; порушувати цілісність підлоги, стелі, стін, дверей, решіток, робити на них будь-які написи і помітки, псувати книги та інші предмети і речі, що видаються для користування у СІЗО, а також наклеювати, вивішувати будь-що на стіни, вікна і камерний інвентар; завішувати і міняти без дозволу персоналу СІЗО спальні місця; тримати та розводити тварин; користуватися будь-якими саморобними електроприладами, без дозволу персоналу СІЗО проводити ремонт сантехніки та освітлення в камері; виготовляти, зберігати і користуватися предметами й речами, забороненими для передачі ув`язненим і засудженим, а також для користування та зберігання при собі; виготовляти, зберігати, розповсюджувати та вживати алкогольні напої, а також наркотичні, психотропні й інші заборонені до вживання речовини; грати в карти, а також інші азартні ігри з метою матеріальної вигоди, а також організовувати їх; продавати, дарувати, обмінювати, віддавати речі та інші предмети, які є в особистому користуванні, а також відбирати речі та предмети в інших осіб; заподіювати собі тілесні ушкодження, у тому числі за допомогою іншої особи, а також завдавати умисної шкоди своєму здоров`ю; порушувати встановлений порядок проведення побачень, відправлення листів, скарг і заяв; курити під час проходження коридорами та територією СІЗО; вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська; наносити собі або іншим особам, які перебувають у СІЗО, татуювання та заподіювати членоушкодження.

Перелік продуктів харчування, предметів першої необхідності, інших речей та предметів, які забороняється передавати ув`язненим і засудженим, а також користуватися та зберігати при собі наведений в п. 4.5 розділу 1 Правил, де серед іншого вказано радіоелектронні засоби, призначені для передавання чи приймання радіосигналів (радіостанції, комунікатори, мобільні телефони та зарядні пристрої до них, SIM-картки, скетч-картки поповнення рахунку мобільного зв`язку, пейджери, роутери тощо), друкарські машинки, розмножувальні прилади та гарнітура до них.

Відповідно до положень п. 7.2 розділу 7 Правил, злісним порушником режиму тримання є ув`язнений або засуджений, який не виконує законних вимог персоналу СІЗО, вживає спиртні напої, наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги чи інші одурманливі засоби, виготовляє, зберігає, купує, розповсюджує заборонені предмети, бере участь у настільних та інших іграх з метою здобуття матеріальної чи іншої вигоди, вчинив дрібне хуліганство, систематично ухиляється від лікування захворювання, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб, а також вчинив протягом року більше трьох порушень режиму тримання, на які за постановою начальника СІЗО чи особи, яка виконує його обов`язки, були накладені стягнення, що достроково не зняті або не погашені відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, сам факт зберігання заборонених предметів (у даному випадку коштів) є злісним порушенням режиму.

Посилання представника позивача на те, що у постанові №190 від 25.06.2018 року не було враховано висновок медичного працівника щодо тримання ОСОБА_1 , до двох діб, судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Судом встановлено, що у постанові № 190 від 25.06.2018 року висновок медичного працівника вказано: «За станом здоров`я в карцер утримуватися може фр. Б ( ОСОБА_6 ). У судовому засіданні було допитано в якості свідка - ОСОБА_6 , (фельдшера медичної частини), який повідомив, що фельдшер не вказує терміну щодо якого ув`язненого може бути поміщено в карцер, це не входить до його повноважень. Свідок в судовому засіданні підтвердив, що в постанові № 190 від 15.06.2018 року у висновку медичного працівника було вказано скорочену назву посади фельдшера, а саме ф-р., а не кількість днів.

Відповідно до положень чч. 1 та 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Щодо посилання позивача, що проведення обшуку у ув`язненого ОСОБА_7 , повинно було проводитися за розпорядженням начальника СІЗО, суд відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. 7.2 розділу 7 Правил, особистий обшук може бути повним і неповним. Повному обшуку підлягають ув`язнені і засуджені під час прийому до СІЗО, перед відправкою за його межі, при поміщенні до карцеру, а також при надходженні інформації про те, що ці особи мають предмети або речовини, заборонені до зберігання і використання. В останньому випадку обшук проводиться за розпорядженням начальника СІЗО або його заступника, за їх відсутності - чергового помічника.

Повний обшук супроводжується ретельним оглядом тіла ув`язненого або засудженого, його одягу, взуття (у разі наявності - протезів). При цьому йому пропонується добровільно здати заборонені предмети та/або речовини і повністю роздягтися. Наклейки пластирів, гіпсові та інші пов`язки перевіряються під контролем медичного працівника.

В судовому засіданні представником відповідача було вказано, що повний обшук у Гаврилюка ОСОБА_8 , не проводився, оскільки такий здійснюється за розпорядженням начальника СІЗО або його заступника (з ретельним оглядом тіла ув`язненого). Щодо оскаржуваного рішення, то обшук позивача проводився неповний, тому розпорядження начальника СІЗО не вимагалося.

Дане також підтверджується наданим до матеріалів справи рапортом оперуповноваженого оперативного відділу капітана внутрішньої служби Перун В.Р., та зазначено в постанові №190 від 25.06.2018, що саме 15.06.2018 року було проведено вибірковий обшук.

Доказів спростування про те, що проводився повний обшук представником позивача не надано.

Щодо доводів апелянта про те, що в постанові № 190 від 25.06.2018 року не конкретизовано саме до якого порушення відноситься виявлені та вилучені у ОСОБА_1 , гроші в сумі 400 грн., та не обґрунтовано незаконність користування та зберігання при собі коштів, суд зазначає наступне.

Постанова №190 від 25.06.2018 року містить посилання на порушення позивачем своїми діями ст. 15 Закону України «Про попереднє ув`язнення», пп.4.2, 4.3 наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року.

Крім цього, сам позивач у пояснення наданому начальнику СІЗО підтвердив наявність у нього знайдених коштів, які він хотів покласти на магазин у СІЗО, щоб купляти продукти харчування.

Отже, в даному випадку, співмірність заходу впливу, що застосовується відносно правопорушення, яке відповідач вважає вчиненим відповідає вимогам Закону України «Про попереднє ув`язнення», оскільки дії ув`язненого ОСОБА_1 , були кваліфіковані як такі, що злісно порушують вимоги режиму, внаслідок чого, до нього могли б бути застосовані положення ч. 3 статті 15 такого Закону.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до п. 3.1. розділу V Правил ув`язненим та засудженим дозволяється одержувати грошові перекази (у національній валюті) через поштові відділення, банки або касу СІЗО, які відповідно до чинного законодавства зараховуються на особові рахунки. Для здійснення грошової передачі ув`язненому чи засудженому родич або інша особа подає заяву у двох примірниках, де зазначається сума коштів, яка підлягає зарахуванню на особовий рахунок ув`язненого або засудженого, та після її розгляду начальником СІЗО вносить до каси СІЗО необхідну суму. Особі, яка внесла кошти, видається квитанція прибуткового касового ордера, копія якого долучається до особової справи ув`язненого чи засудженого.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що постанова №190 про поміщення ув`язненого у карцер від 15.06.2018 року, прийнята відповідачем за достатніх підстав, у зв`язку з порушенням умов режиму позивачем, мотивовано та обґрунтовано.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі №1340/3916/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. С. Затолочний
Повний текст постанови складено 24.06.2019р.