Справа № 560/4417/18
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/4417/18

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Ковальчук О.К.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

25 червня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Держпраці у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року (повний текст складено 18 березня 2019 року в м. Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду із позовом до Управління Держпраці у Хмельницькій області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову.

Позивач вважає протиправною постанову Управління Держпраці у Хмельницькій області від 16.10.2018 №22/523, оскільки наведені в акті перевірки доводи не можуть слугувати підставою для висновків про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з якими оформлені договори підряду на виконання пакувальних та прасувальних робіт готової продукції, виконувались роботи з пошиття одягу без належного оформлення трудових правовідносин. Вказує на те, що відповідач, в порушення пункту 5 Порядку здійснення державного нагляду, інформацію ГУ ДФС у Хмельницькій області не перевірив, та прийшов до помилкових висновків, що ґрунтуються на припущеннях, що фізичні особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 одночасно із роботами за договорами підряду з волого-теплової обробки (прасування) та пакування готових виробів виконували роботи за трудовим договором з пошиття одягу без укладення трудового договору та без повідомлення органу центральної влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

10.05.2019 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено пре безпідставність доводів апеляційної скарги.

25.06.2019 року від позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час, день та місце розгляд у справи повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 25 червня 2019 року було прийнято протокольну ухвалу.

За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 15 березня 2013 року.

20.08.2018 року на підставі наказу від 06.08.2018 року №2302, службові особи ГУ ДФС у Хмельницькій області здійснили фактичну перевірку з питань дотримання позивачем законодавства з питань укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

За результатами перевірки складений акт фактичної перевірки № 0313/22-01-13-07/ від 20.08.2018 року, в якому викладений висновок про використання позивачем праці найманих працівників без належного оформлення трудових відносин, а саме без укладання трудових договорів з: ОСОБА_2 , ОСОБА_8 В ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , та порушення частини 1, 3 статті 24 Кодексу Законів про працю України.

В період з 13.09.2018 по 18.09.2018 на підставі наказу ГУ ДФС у Хмельницькій області від 10.09.2018 року №2610 та направлення на перевірку від 10.09.2018 року №2749 ГДРІ відділу контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб, самозайнятих осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Хмельницькій області Пястуком В.О. проведена документальна позапланова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору до бюджету, правильності нарахування та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.07.2018 по 31.08.2018 року.

Результати перевірки оформлені актом від 25 вересня 2018 року № 1475/2201-13-03/, в якому відображені висновки щодо використання праці найманих працівників без належного оформлення трудових правовідносин та укладення трудових договорів з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , та порушення частини 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю в Україні.

03.10.2018 року позивач подав заперечення на акт перевірки, у яких пояснив що з вказаними особами оформлені правочини підряду, та надав копії документів на їх підтвердження.

10 жовтня 2018 року позивач надіслав до Управління Держпраці у Хмельницькій області лист з поясненнями та копії документів, на підтвердження існування в період з липня по вересень 2018 року цивільних правовідносин, що виникли з договорів підряду з прасування та пакування готової продукції з Самолюк Н.В., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Рішенням щодо розгляду справи про накладення штрафу від 03.10.2018 №438 Управління Держпраці в Хмельницькій області призначило розгляд справи про накладення штрафу на позивача на 16.10.2018.

Постановою від 16.10.2018 №22/523 Управління Держпраці в Хмельницькій області на підставі статті 265 Кодексу законів про працю України наклало на позивача штраф в розмірі 670140,00 грн за порушення частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду для її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 N 877-V (далі Закон N 877-V).

Статтею 1 Закону N 877-V визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Частиною четвертою статті 2 Закону N 877-V передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (частина 5 статті 2 Закону N 877-V).

Відповідно до статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. №509 (далі Порядок №509).

Згідно з пунктом 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Статтею 265 КЗпП України передбачено, зокрема, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків несуть відповідальність у вигляді штрафу у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За визначенням статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведене у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 902 ЦК України передбачено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Отже, основною ознакою, що відрізняє договірні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

За цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.

Тобто, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Отже, відповідальність, передбачена ст. 265 КЗпП України, настає лише за наявності одночасно таких умов: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору та виплати йому заробітної плати.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно правомірності прийняття оскаржуваної постанови, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивач здійснює власну підприємницьку діяльність з виробництва іншого трикотажного одягу, іншого одягу й аксесуарів, спіднього одягу, іншого верхнього одягу у м. Городок, Хмельницької області, що підтверджується витягом з Реєстру платників єдиного податку від 16.03.2018 року № 304 та договором нежитлового приміщення № 1 від 01 жовтня 2017 року.

Впродовж липня - серпня 2018 року ФОП ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 договори підряду, копії яких були надані як під час фактичної та і під час документальної позапланової виїзної перевірок.

З тексту вказаних договорів вбачається, що :

ОСОБА_3 - виконує роботу з прасування готової продукції (комплект спідньої білизни) з матеріалів Замовника в кількості 1000 одиниць за ціною 1,00 грн. за одиницю в період з 19.07.2018 по 10.08.2018 року (п. 1.1 договорів); загальний розмір винагороди за виконану роботу визначений в пункті п. 2.1 договору;

ОСОБА_4 виконує роботу з прасування готової продукції (комплект спідньої білизни) з матеріалів Замовника в кількості 430 одиниць за ціною 1,00 грн. за одиницю в період з 02.08.2018 по 10.08.2018 року (п. 1.1 договорів); загальний розмір винагороди за виконану роботу визначений в пункті п. 2.1 договору;

ОСОБА_6 та ОСОБА_2 - виконують роботу з пакування готової продукції (фуфайки з коротким рукавом) з матеріалів Замовника в кількості 400 одиниць за ціною 1,25 грн. за одиницю в період з 19.07.2018 по 10.08.2018 року (п. 1.1 договорів); загальний розмір винагороди за виконану роботу визначений в пункті п. 2.1 договорів;

ОСОБА_7 - виконує роботу з пакування готової продукції (комплект спідньої білизни) з матеріалів Замовника в кількості 800 одиниць за ціною 0,75 грн. за одиницю в період з 19.07.2018 по 10.08.2018 року (п. 1.1 договорів); загальний розмір винагороди за виконану роботу визначений в, пункті п. 2.1 договору;

ОСОБА_21 виконує роботу з пакування готової продукції (комплект спідньої білизни) з матеріалів Замовника в кількості 270 одиниць за ціною 0,75 грн. за одиницю в період з 06.08.2018 по 07.08.2018 року (п.1.1 договорів); загальний розмір винагороди за виконану роботу визначений в пункті п. 2.1 договору.

Згідно з штатним розписом у ФОП ОСОБА_1 працювало за трудовими договорами 18 осіб: начальник бригади (1 шт. од.), технолог (1 шт. од.), прасувальник (1 шт. од.), вантажник (1 шт. од.), швачки (14 шт. од.).

Водночас, окремої штатної одиниці, як "пакувальник" штатним розписом не передбачено.

02 липня 2018 року ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_22 уклали договір підряду №02/07/2018, відповідно до якого позивач зобов`язується виконати роботи з пошиття фуфайок з коротким рукавом в кількості 800 одиниць, здійснити технологічну чистку готових виробів, провести технічний контроль готової продукції, провести маркування та пакування готової продукції в строк до 16 серпня 2018 року.

Оскільки окремої посади "пакувальник" в штаті позивача не було, він додатково залучив до виконання робіт технологічної чистки готового виробу, його маркування та пакування (фуфайок з коротким рукавом) в кількості 800 одиниць двох осіб за договорами підряду, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_2

10 липня 2018 року позивач та ФОП ОСОБА_23 уклали додаток № 2 до договору підряду № 02/07/2018 від 02 липня 2018 року, відповідно до якого, позивач зобов`язаний здійснити пошиття, технологічну чистку, прасування, маркування та пакування 2000 одиниць комплектів спідньої білизни до 20 серпня 2018 року.

З метою виконання вказаної угоди позивач залучив 15 осіб, з якими 19 липня 2018 року уклав договора підряду, а саме: з ОСОБА_10 , ОСОБА_13 .., ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 з пошиття готової продукції (штанів до комплекту спідньої білизни) з матеріалів замовника в кількості 140 одиниць за ціною 7,00 грн за одиницю в період з 19.07.2018 по 10.08.2018 року, з ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 з пошиття готової продукції (сорочки до комплекту спідньої білизни) з матеріалів замовника в кількості 140 одиниць за ціною 8,40 грн. за одиницю в період з 19.07.2018 по 10.08.2018 року, з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , щодо виконання робіт з прасування готової продукції (комплект спідньої білизни), з ОСОБА_7 , ОСОБА_21 , щодо виконання робіт з пакування готової продукції (комплект спідньої білизни).

Колегія суддів зауважує, що на підтвердження виконання сторонами кожного з договорів підряду позивач надав відповідачу акти приймання передачі виконаних робіт до кожного з договорів підряду та бухгалтерські документи, зокрема накладні на одержання матеріалів підрядниками, накладні на повернення позивачем виготовленої готової продукції, акти на передачу і повернення з користування прасувального обладнання (парогенераторів, прасувальних столів), звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу) застрахованих осіб та суми нарахованого ЄСВ до органів доходів і зборів за липень 2017 року з таблицями № 1,5,6 та квитанцією № 2 від 20 серпня 2018 року, звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу) застрахованих осіб та суми нарахованого ЄСВ за серпень 2018 року з таблицями № 1,5,6 та квитанцією № 2 від 20 вересня 2018 року, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого сплаченого на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за 3 квартал 2018 року з квитанцією № 2 від 02 листопада 2018 року, квитанції від 10 серпня 2018 року про перерахування податків і зборів, платіжні доручення №№539-541 від 07 вересня 2018 року, оборотно-сальдові відомості по договорах ЦПХ за липень-вересень 2018 року.

Крім того, на підтвердження виконання робіт по договорам підряду позивач надав: з ОСОБА_4 - договір підряду від 02 серпня 2018 року, накладну на переробку від 02 серпня 2018 року, акт приймання-передачі обладнання від 02 серпня 2018 року, накладну від 10 серпня 2018 року, акт повернення обладнання від 10 серпня 2018 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 10 серпня 2018 року, видатковий касовий ордер від 07 вересня 2018 року; з ОСОБА_6 - договір підряду від 19 липня 2018 року, накладну на переробку від 19 липня 2018 року, накладну від 10 серпня 2018 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 10 серпня 2018 року, видатковий касовий ордер від 07 вересня 2018 року; з ОСОБА_2 договір підряду від 19 липня 2018 року, накладну на переробку від 19 липня 2018 року, накладну від 10 серпня 2018 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 10 серпня 2018 року, видатковий касовий ордер від 07 вересня 2018 року; з ОСОБА_21 , договір підряду від 06 серпня 2018 року, накладну на переробку від 06 серпня 2018 року, накладну від 07 серпня 2018 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 07 серпня 2018 року, видатковий касовий ордером від 07 вересня 2018 року; з ОСОБА_3 - договір підряду від 19 липня 2018 року, накладну на переробку від 19 липня 2018 року, акт приймання-передачі обладнання від 19 липня 2018 року, накладну від 10 серпня 2018 року, акт повернення обладнання від 10 серпня 2018 року, актом приймання-передачі виконаних робіт від 10 серпня 2018 року, видатковий касовий ордер від 07 вересня 2018 року; з ОСОБА_7 - договір підряду від 19 липня 2018 року, накладну на переробку від 19 липня 2018 року, накладну від 10 серпня 2018 року, акт приймання-передачі виконаних робіт від 10 серпня 2018 року, видатковий касовий ордер від 07 вересня 2018 року.

Колегія суддів звертає увагу, що не заперечуючи факт існування цивільно - правових відносин між позивачем та вказаним вище особами щодо виконання робіт з прасування та пакування готового одягу, відповідач вважає, що ці особи були допущені до роботи, також і з пошиву одягу за трудовим договором, без оформлення трудових відносин.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції не надав жодного доказу, який підтвердив би те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_21 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 виконували роботи з пошиття одягу і одержували за це винагороду у вигляді заробітної плати за умовами трудового договору.

Таким чином, судова колегія зазначає, що відповідачем не було надано реальних, належних та допустимих доказів, які б дали можливість суду зробити висновок, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_21 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 виконували іншу роботу а ніж прасування та пакування готового одягу, яку вони виконували за умовами договору підряду.

Як у відзиві на адміністративний позов, так і в апеляційній скарзі, відповідач як на порушення позивачем частини 1 і 3 статті 24 КЗпП України посилається лише на акт перевірки Головного управління ДФС у Хмельницькій області та на пояснення позивача, які були надані ним під час проведення перевірки.

Однак, колегія суддів зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які повідомили суд, що не виконували інші роботи, в тому числі з пошиття одягу, не передбачені цивільно-правовим договором, а виконували лише роботу по прасуванню та пакуванню готового одягу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції оцінивши всі докази, що містяться в матеріалах справи встановив, що посадовими особами ГУ ДФС у Хмельницькій області не досліджувався факт зарахування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_21 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до штату, дотримання ними внутрішнього трудового розпорядку, нарахування та виплати їм заробітної плати, а також не встановлювався факт виконання вищевказаними особами роботи з пошиття одягу, що не було враховано Управлінням Держпраці у Хмельницькій області, яке використало даний акт як доказ.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що під час розгляду справи, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідач не довів факту порушення позивачем частини 2 статті 24 Кодексу законів про працю України та фактичний допуск ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_21 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до роботи по пошиттю одягу без оформлення трудового договору та виплати їм заробітних плат, що є обов`язковими умовами для застосування до позивача відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України .

Колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи слідує, що позивач підтвердив виконання вказаними особами робіт, передбачених договорами підряду, а саме прасування та пакування готового одягу.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи наведені апелянтом аргументи, суд апеляційної інстанції вважає, що вказані доводи, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у апеляційній скарзі не зазначено.

Водночас, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятої постанови.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.