Справа № 1540/4209/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4209/18

Категорія: 3.1

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С..

Час і місце ухвалення: 10:12 год. м.Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом громадянки соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянка соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просила:

визнати протиправними дії Головного управління ДМС України в Одеській області щодо підготовки та складання висновку від 31.08.2018 року та рішення від 31.08.2018 року №292111 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 ,

зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку серії НОМЕР_1 , на постійне місце проживання, видану громадянці СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та замінити громадянці СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

В обґрунтування вимог зазначає, що при наданні дозволу на імміграцію та надання посвідки на постійне місце проживання в Україні підстав для відмови у їх наданні відповідачем виявлено не було. За час проживання на території України позивачкою не порушувалося чинне законодавство України, до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувалась, а тому вважає, що її права та інтереси порушені відповідачем безпідставно.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано висновок Головного управління ДМС України в Одеській області від 31.08.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 та рішення від 31.08.2018 року №292111 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку серії НОМЕР_1 , на постійне місце проживання, видану громадянці СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та замінити громадянці СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено

Не погоджуючись з таким рішенням суду Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд не може перебирати на себе дискреційні повноваження органу та накладати обов`язок на міграційну службу діяти всупереч закону. При цьому з посиланням на пп.1 п. 64, пп.4 п. 72 Порядку про оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 року № 321 зазначає, що посвідки, що були надані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС визнаються недійсними та підлягають знищенню відповідно до ст. 12 ЗУ « Про імміграцію» .

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою працевлаштування, у 1993 році прибула до СРСР по міжурядовій угоді про працевлаштування громадян СРВ, укладеної між урядами СРВ та СРСР 02.04.1981 року та залишилася проживати в Україні. ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з іммігрантом громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача на території України народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.52).

23.06.2005 року ОСОБА_1 звернулась до ВПРтаМР УМВС України в Одеській області з заявою щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні.

До заяви було надано: копію національного паспорту позивача серії НОМЕР_3 , виданого 21.10.2002 року терміном дії до 21.10.2007 року, копію посвідки на постійне проживання чоловіка позивача серії НОМЕР_2 , виданої 23.03.2005 року ВГІРФО УМВС України в Одеській області, копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 - НОМЕР_5 .2, виданої 02.02.1986 року, довідку Посольства Соціалістичної Республіки В`єтнам про відсутність у позивача судимості на території В`єтнаму, довідку Посольства Соціалістичної Республіки В`єтнам про відсутність заперечень щодо залишення на постійне проживання позивача в Україні.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви з наданими матеріалами та отримання повідомлень про відсутність заперечень з боку компетентних органів, 13.07.2005 року відділом ГРФО УМВС України в Одеській області на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України Про імміграцію громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було надано дозвіл на імміграці в Україні.

14.07.2005 року, після відповідної перевірки, громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 .

15.05.2007 року, громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , терміном дії безстроково, згідно якої вона зареєстрована та мешкає по теперішній час в м.Одесі. Згідно висновку по справі, дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 отримала відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію (як дружина іммігранта).

28.03.2018 року позивач звернулася до Малиновського відділу у м. Одеси ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про здійснення обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку.

Як зазначила позивач, посадовою особою ГУ ДМС України позивачу усно було повідомлено про імовірне скасування її дозволу на імміграцію в Україні, а тому здійснити позивачу обмін посвідки не є можливим.

17.07.2018 року представник позивача звернулася до ГУ ДМС України із відповідною заявою про надання інформації та рішення, яким позивачу скасовано дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання в Україні.

Станом на 20.08.2018 року позивач відповідь на свою заяву від відповідача не отримала.

Згідно висновку по справі, дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1 отримала відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України Про імміграцію (як дружина іммігранта), проте проведенням перевірки особової справи №290509 чоловіка позивача ОСОБА_2 встановлено, що 06.02.2012 року рішенням ГУМВС України в Одескій області відповідно до Розділу IV ст..12 Закону України Про імміграцію дозвіл на імміграцію в Україну громадянину В`єтнаму ОСОБА_2 , 1965 року народження скасовано (а.с.70-71).

За результатами перевірки від 31.08.2018 року головним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , яким скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 на підставі вимог ст.12 Закону України Про імміграцію та посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 15.05.2007 року визнано недійсною та вилучено для знищення в установленому законом порядку.

Не погоджуючись з такими діями та рішенням відповідача позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог виходив з того, що відповідач приймаючи висновок від 31.08.2018 року, яким, зокрема визнає безпідставно виданою та вилучає для знищення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану 15.05.2007 року громадянці В`єтнаму ОСОБА_1 , діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому зазначив, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача від 31.08.2018 року щодо підготовки винесення оскарженнях вище рішень, оскільки згідно положень ч.2 ст.2 КАС України, оскільки окремо ці дії не підлягають перевірки судом не предмет їхньої законності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову частково. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Стаття 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлює, що іноземець це - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, а посвідка на постійне проживання це - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Закон України "Про імміграцію" у статті 1 унормовує, що імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрантом є - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Так, відповідно до вимог статті 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Системно - логічний аналіз зазначеної норми свідчить, що вона може бути застосована до іноземця тільки у випадку якщо останній для отримання дозволу на імміграцію, свідомо надав неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктами 22-23 Порядку № 1983 встановлено, що для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку № 1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону № 2491-ІІІ. Копія рішення надсилається Держкомкордону.

Доказів належного виконання вище наведених положень законодавства апелянтом не надано.

ГУ ДМС в Одеській області при прийнятті рішення від 31.08.2018 року №292111 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача, керувався п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-III.

Як вбачається з висновку головного спеціаліста відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Звягінцева О. М.про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , затвердженого т. в. о. начальника ГУ ДМС України в Одеській області, проведенням перевірки особової справи № 290509 чоловіка заявниці встановлено, що 06.02.2012р. рішенням ГУМВС України в Одеькій області громадянину СРВ ОСОБА_4 Тінь скасовано дозвіл на імміграцію та що дозвіл на імміграцію позивачки підлягає скасуванню як такий, що був наданий на підставі документів, що втратили чинність

Втім, фактично відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу посвідки на постійне проживання, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про визнання такої посвідки недійсною.

При цьому, апелянтом не доведено та до матеріалів справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування позивача на території України з`явилися обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію, передбачені ст.12 Закону України Про імміграцію.

Колегія суддів зазначає, що громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою працевлаштування, у 1993 році прибула до СРСР по міжурядовій угоді про працевлаштування громадян СРВ, укладеної між урядами СРВ та СРСР ІНФОРМАЦІЯ_3 року та залишилася проживати в Україні. ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з іммігрантом громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2 .

Відповідно до абз.3 п.4 Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно зазначено, що при наданні безстрокової посвідки на постійне місце проживання в Україні 14.07.2005 року, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, також, діяло на підставі п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону № 2491-III, тобто, проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання на території України позивача. Під час проведення перевірки у 2005 році підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію не виявило та надало посвідку на постійне місце проживання в Україні ОСОБА_1 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області про скасування посвідки на постійне проживання позивачу серії НОМЕР_1 від 15.05.2007 року не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому колегія суддів враховує, що позивачка має доньку ОСОБА_3 яка народилась в Україні ще у 2000 році, а відтак, відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. Будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

У справі «Савіни проти України» ЄСПЛ зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати в цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції, яка встановлює право на повагу до приватного та сімейного життя.

У справі «Ньяоре проти Франції» Суд підкреслив, що національні органи повинні врахувати, що розірвання сімейних зв`язків, означає позбавлення дитини її коріння, а це не може виправдати лише за виняткових обставин.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві.

Посилання апелянта на втручання судом при прийнятті оскаржуваного рішення в дискреційні повноваження відповідача колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

При цьому, прийняте рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень в ході здійснення дискреційних повноважень, має контролюватися судом або іншим органом на предмет його законності у порядку передбаченому законодавством.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на те, що даним судовим розглядом встановлена неправомірність оскаржуваного рішення відповідача, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, щодо зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити посвідку серії НОМЕР_1 , на постійне місце проживання, видану громадянці СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та замінити громадянці СРВ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 21 серпня 2018 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, ст.315, 316, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 26 червня 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова