Справа № 1340/4695/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4125/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Старунського Д.М.

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року (суддя Качур Р.П., м. Львів, повний текст судового рішення складено 21 січня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними рішень, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 10.10.2018 звернулися до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, у якому просили: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 №287-18 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації Габдракіпова ОСОБА_3 Габбасовича біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 №266-18 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації Габдракіпової Діляри Наілівни біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у частині не роз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішення. В обґрунтування позовних вказують, що оскаржувані рішення прийняті відповідачем без врахування тих фактів, що позивачі, будучи громадянами Російської Федерації та перебуваючи за її межами, в Україні, не можуть повернутися у країну свого походження та змушені шукати захисту в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в них обґрунтовані побоювання за своє життя, свободу та здоров`я. Так, у своїх заявах до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивачі зазначали, що не можуть повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання. Зокрема, вказували про свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування релігії іслам. Позивачі побоюються переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Росії, так як ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Покликаючись на підпункти 39-42, 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, статтю 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, вказують на те, що відповідач формально підійшов до прийняття рішень від 17.08.2018 №№287-18, 266-18, без належної оцінки інформації про країну походження позивачів та побоювань останніх, тому такі, на їхню думку, є протиправними і підлягають скасуванню. Наведене і зумовило позивачів звернутись до суду за судовим захистом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року у справі №1340/4695/18 заявлений позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 №287-18 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації Габдракіпова ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 №266-18 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації Габдракіпової Діляри ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 17.08.2018 №287-18. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації Російської Федерації Габдракіпової Діляри Наілівни про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 17.08.2018 №266-18. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач Державна міграційна служба України, який із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивачі не навели будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині, а наведені під час співбесід обставини свідчать, на думку відповідача, лише про бажання позивачів уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій в Російській Федерації. При цьому, міграційний орган вважає, що вступаючи у заборонену організацію позивачі мали розуміти протиправний характер своїх діянь, та як наслідок нести встановлену законом відповідальність. Позивачами не було доведено, що після повернення до країни громадянської належності вони отримують серйозну шкоду, тому відповідач підставно прийшов до висновку про необхідність відмови у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Позивачі подали апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просять в задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Нижньовартовск, Російська Федерація, є громадянином Російської Федерації, за національністю татарин, за віросповіданням мусульманин. Рідна мова російська. Сімейний стан - одружений, дружина ОСОБА_2 (позивачка), яка (подала до ГУ ДМС України у Львівській області заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, о/с 2018LV0010 23.01.2018), виховує трьох дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (донька дружини від першого шлюбу), що є громадянами Російської Федерації. Освіта середньо-технічна, навчався у Нижньовартовському професійному коледжі, отримав спеціальністю технік-програміст. Військову службу проходив в 2003-2005 роках у м. Челябінськ і отримав звання сержанта. Останні 10 років проживав в країні походження; працював на різних фірмах на посадах технік інтернету. В Україні проживає в найманому житлі разом із сім`єю, яке орендує за адресою: АДРЕСА_1 , яке йому допомогли підшукати знайомі мусульмани, які проживають в Україні і є членами політичної партії «Хізб ут-Тахрір». Станом на теперішній час в Україні офіційно не працює, лише за оголошенням займається ремонтом техніки. Зі слів позивача, він покинув Російську Федерацію у квітні 2017 року, кордон перетнув нелегально, пішки, поза пунктом пропуску. Точної дати та місця перетину кордону не знає. За послуги контрабандистів заплатив 800 доларів США. Спочатку прямував до м. Одеси, де проживав з квітня 2017, а згодом у січні 2018 переїхав до м. Львова на автомобілі, поза пунктом пропуску і без документів.

У своїй заяві від 23.01.2018 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав, що він є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», що підтверджується довідкою від 29.10.2017 №1439/14. Зазначає, що його дружина та він піддаються переслідуванням за їх переконання, оскільки в Російській Федерації «Хізб ут-Тахрір» це заборонена партія, яка визнана терористичною організацією, і в разі повернення до країни походження, йому загрожує переслідування, а також позбавлення волі.

Головним управлінням ДМС України у Львівській області 12.02.2018 розпочато процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту на виконання наказу «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №37.

Матеріалами особової справи №2018LV0009 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС ОСОБА_1 не звертався. Згідно відповіді начальника сектору міжнародного співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області станом на 19.02.2018 ОСОБА_1 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального ОСОБА_9

23.04.2018 уповноваженими особами Головного управління ДМС України у Львівській області із першим заступником начальником Головного управління ДМС України у Львівській області погоджено Подання щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» через відсутність відповіді на запит відповідача 1 з Управління Служби безпеки України у Львівській області щодо наявності чи відсутності обставин, за яких позивач не міг би бути визнаним біженцем. Наказом Головного управління ДМС України у Львівській області від 23.04.2018 №100 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управління Служби безпеки України у Львівській області у відповідь на запит Головного управління ДМС України у Львівській області від 16.02.2018 та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_1 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується листом від 04.05.2018.

23.07.2018 Головним управлінням ДМС України у Львівській області сформовано висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 з покликанням на підпункти 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17.08.2018 Державною міграційною службою України прийнято рішення №287-18, яким підтримано висновок Головного управління ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні. Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням від 06.09.2018 №131, яке скеровано разом із листом від 06.09.2018.

Позивачка, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Казань, Республіка Татарстан, Російська Федерація, є громадянкою Російської Федерації, за національністю - татарка, за віросповіданням - мусульманка. Рідна мова - татарська, володіє російською мовою. У Російській Федерації проживала за адресою: АДРЕСА_2 5б АДРЕСА_3 . Сімейний стан - заміжня, чоловік ОСОБА_1 громадянин Російської Федерації, виховує трьох дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , а також від попереднього шлюбу доньку ОСОБА_8 , що є громадянами Російської Федерації. Освіта - вища, закінчила Казанський торгово-економічний університет, тримала спеціальність бухгалтер. У Російській Федерації протягом останніх десяти років працювала бухгалтером, перебуваючи в Україні не працює. В Україні проживає в найманому житлі разом із сім`єю, яке орендують за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором. За словами ОСОБА_2 , вона прибула на територію України 13.05.2017 легально, літаком, з пересадкою у Білорусі до Одеси. ЇЇ чоловік ОСОБА_1 з квітня 2017 року проживав в м. Одеса, проте після прибуття заявниці, вони вирішили змінити місце проживання та переїхати до м. Львова.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.01.2018, заявниця вказала, що вона є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір». В Російській Федерації ця організація є забороненою партією і у разі повернення до країни проживання правоохоронні органи можуть посадити її в тюрму, забрати у неї дітей та позбавити її батьківським прав. Зауважила, що її чоловіка засуджено на довгий термін та накладено великий штраф за екстремізм та тероризм через членство у згаданій партії. Стверджує, що у випадку повернення до Російської Федерації не матимуть можливості працювати та утримувати сім`ю.

Головним управлінням ДМС України у Львівській області 12.02.2018 розпочато процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту на виконання наказу «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №38.

Матеріалами особової справи №2018LV0010 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС ОСОБА_2 не зверталася. Згідно відповіді начальника сектору міжнародного співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області станом на 19.02.2018 ОСОБА_2 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального ОСОБА_10 .

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит Головного управління ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС України у Львівській області 23.07.2018 складено висновок про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (справа №2018LV0010). У цьому висновку зазначено, що на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації щодо країни походження, було встановлено, що у заявниці відсутні умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державною міграційною службою України 17.08.2018 прийнято рішення №266-18, яким підтримано висновок Головного управління ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_2 (в т.ч. неповнолітнім дітям ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні. Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням від 06.09.2018 №130, яке скеровано разом із листом від 06.09.2018.

Не погоджуючись з вказаними відмовами, позивачі звернулися до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту винесені відповідачем без врахування всіх обставин справи, тобто, є необґрунтованими, що є підставами для їх скасування. Для належного захисту порушених прав особи, суд першої інстанції, вважав за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 статті першої цього ж Закону визначено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною першою статті 8 Закону №3671-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися, як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування - державні органи чи ні.

Разом з тим, пункт 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI передбачає, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Як встановлено судом, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням партія вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників, цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику ОСОБА_11 . Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени партії не переслідуються правоохоронними органами країни. В країнах Центральної Азії вона заборонена, як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена, як «терористична організація» є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14 лютого 2003 року № ГКПИ 03-116).

Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та №2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило обставин, за наявності яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто їх членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не є перешкодою при прийнятті відповідних рішень.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів відхиляє, як безпідставні покликання відповідача як на підставу для прийняття оскаржуваних рішень на те, що заявники переслідуються в рамках чинного законодавства країни їхнього походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації.

Також колегія суддів зазначає про безпідставність покликань відповідача на те, що небажання заявника Габдракіпова Ільдара Габбасовича повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій, виходячи з наступного.

Під час співбесід та в анкеті ОСОБА_1 ствердив та надав копію відповідного рішення, що в країні походження його засуджено за частиною другою статті 205.5 КК РФ (участь в терористичній організації) у зв`язку з членством у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

ОСОБА_2 активно брала участь у діяльності партії, займалась навчанням та розповсюдженням літератури з вивчення релігії Іслам та брала участь в нелегальних агітаційних зборах на території Російської Федерації.

Таким чином, з позиції позивачів, ймовірність переслідувань заявників у країні походження є вагомими та пов`язані з членством у організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а не сповідуванням ОСОБА_12 .

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що в листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 №302-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (стаття 205.5 ККРФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (частина перша статті 205.5) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (частина друга статті 205.5) позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 №130-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за частиною першою статті 205.5 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

Також посилена відповідальність за статтею 282.2 і статтею 205.1 КК РФ, які застосовувалися раніше у справах про «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за статтею 205.5 КК РФ і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Окрім того, позивачі ствердили, що у ФСБ є списки людей, котрих вони планують ув`язнити. Водночас, як показує практика, людей з «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», котрих арештовувала Федеральна служба Російської Федерації, в подальшому садили до в`язниці.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивачі вказують обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Позивачі посилаються на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури), а саме: щорічний звіт Комісії США по свободі віросповідання в країнах світу, 2016 г.: Россия, 02.05.2016: http://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html;Міжнародна Амністія (AmnestyInternational), Доповідь AmnestyInternational 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22.02.2017: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html; радіо «Свобода», в Дагестані закрили ще одну мечеть, 06.12.2015: http://www.refworld.org.ru/docid/5614 dе2f4. html.

Також, представником позивачів було надано суду публікації з правозахисного центру «МЕМОРІАЛ», судову практику та інші докази, що в своїй сукупності дають підставу суду дійти висновку, що у позивачів існують об`єктивні побоювання за своє життя, свободу та здоров`я.

Позивачі та їх представник зазначають про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув`язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б`ють та застосовують тортури).

Встановлені судом обставини свідчать, що переслідування громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рамках чинного законодавства країни їх походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації суперечить самій суті «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та відношенню до цієї організації у розвинутих демократичних країнах і законодавству України.

Поряд з цим, згідно відповідей на запит Головного управління Національної поліції у Львівській області (сектор Укрбюроінтерполу), станом на 19.02.2018 року серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального ОСОБА_10 , ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не значаться. Матеріалами справи підтверджується те, що Управління Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто членство позивачів у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки вони змушені були прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози їх свободі в країні походження через побоювання переслідувань за їх політичну та релігійну належність та застосування щодо них тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини і не бажають повернутися до країни громадянської належності внаслідок зазначених побоювань.

Приймаючи оскаржувані рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростував можливість загрози життям позивачів, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З огляду на вищезазначене, рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 №№287-18, 266-18 прийняті без врахування всіх обставин справи, необґрунтовано, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення. Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржені позивачами рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 №287-18 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації Габдракіпова ОСОБА_3 Габбасовича біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та від 17.08.2018 №266-18 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації Габдракіпової Діляри Наілівни біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу Україниє протиправними та підлягають скасуванню.

Суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції, який в частині позовних вимог позивачів про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, зазначив, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи за нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. Відтак, цілком обґрунтованим є твердження суду першої інстанції, що для належного захисту порушеного права особи, суд, з врахуванням встановлених вище обставин та наявної компетенції необхідним є зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви громадян Російської Федерації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2018 рокуу справі №815/2691/15, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №820/1502/17 не беруться судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки у вказаній справі заявник прибув до України 09 листопада 2011 року з метою навчання, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 24 листопада 2014 року, а тому у суду виникли сумніви щодо побоювань заявника стати жертвою переслідувань.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині. Відтак, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 26 червня 2019 року.