Справа № 160/7990/18
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 червня 2019 року м. Дніпросправа № 160/7990/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року (суддя Неклеса О.М., повний текст складено 20.03.2019р.) по справі №160/7990/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

в с т а н о в и В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 16 липня 2018 року №1-0463, винесене посадовими особами ГУ ДФС у Дніпропетровській області, яким позивачу, ОСОБА_1 , визначено суму земельного податку з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 112110,11 грн.;

- податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 16 липня 2018 року №1-0463, винесене посадовими особами ГУ ДФС у Дніпропетровській області, яким позивачу, ОСОБА_1 , визначено суму земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 15357,55 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідачем невірно визначено суму грошового зобов`язання за увесь 2017 рік, оскільки право власності на нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці, відносно якої відповідачем визначено зобов`язання зі сплати земельного податку, у позивача виникло лише 24.10.2017р., у зв`язку з чим до цього часу у позивача не існувало обов`язку вносити плату за користування земельною ділянкою. Також позивач вказував на те, що відповідачем не доведено правильність нарахування спірних податкових зобов`язань, оскільки до ППР не було надано відповідних розрахунків. Крім цього, за позицією позивача, він не є суб`єктом плати за землю, оскільки не значиться в Державних реєстрах як користувач земельною ділянкою.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішуючи спірні відносини між сторонами суд першої інстанції виходив з того, що позивач є користувачем земельної ділянки, у зв`язку з тим, що набув право власності на нерухоме майно, яке знаходиться на такій земельній ділянці, а отже є суб`єктом плати за користування землею. З приводу аргументів позивача про неправильність розрахунку земельного податку, суд першої інстанції вказав на те, що такий розрахунок зроблений на підставі нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що

відповідає положенням Податкового кодексу України, період, який охоплений розрахунком, стосується часу, з якого позивач набув права власності на нерухоме майно.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що на час набуття позивачем права власності на нерухоме майно (24.10.2017р.) ще існував договір оренди земельної ділянки, який був укладений з попереднім власником майна, і строк цього договору оренди сплинув 17.11.2017р. Оскільки земельний податок відповідачем розраховано з 11.11.2017р., так як останній вважав, що строк дії договору оренди сплив саме на цю дату, то, за позицією позивача, відповідачем невірно розраховано податкове зобов`язання за 2017 рік. Крім цього позивач вказував на те, що попереднім власником майна внесено плату за землю (орендну плату) за увесь 2017 рік, у зв`язку з чим нарахування позивачу плати за землю за цей же період є неправомірним. Також позивач посилається на те, що відповідачем невірно визначено об`єкт оподаткування. З цього приводу позивач вказує на те, що до нього, як до власника нерухомого майна, у користування перейшла частина земельної ділянки, на якій розміщено нерухоме майно, а не уся площа земельної ділянки, яка передавалася у користування попередньому власнику майна. Невірним позивач вважав і визначення сум грошового зобов`язання, оскільки відповідачем прийнято до уваги не нормативно-грошову оцінку, на підставі якої визначалася орендна плата у межах укладеного договору оренди із попереднім власником майна (станом на 26.07.2016р.), а нормативно-грошова оцінка станом на 01.01.2017р.. При цьому, як зазначав позивач, відповідачем не було надано доказів того, що Дніпровською міською радою приймалося рішення про проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а також не обґрунтовано і підстав для проведення повторної нормативно-грошової оцінки.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що згідно інформаційної довідки від 25.10.2018 року №142625429 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_1 0038) площею 0.1288 га є власністю територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради.

На підставі договору дарування від 24 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю. за № 5916, позивачу належить будівля кафе загальною площею 530.5 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний об`єкт нерухомості розташовано на земельній ділянці з кадастровим номером № НОМЕР_2 .

Вказаний вище правочин зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.10.2017р. за №22973266, що підтверджується Витягом №101283244 від 24.10.2017р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на будівлю кафе, загальною площею 530.5 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 .

З огляду на перебування у користуванні позивача земельної ділянки загальною площею 1288 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (для обслуговування будівлі кафе, яке перебуває у власності позивача з 24.10.2017 року), 16 липня 2018 року посадовими особами відповідача було складено податкові повідомлення рішення щодо позивача, а саме:

- податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 16 липня 2018 року №1-0463, яким визначено суму земельного податку з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 112110,11 грн.;

- податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 16 липня 2018 року №1-0463, яким визначено суму земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 15357,55 грн.

Правомірність та обґрунтованість вказаних рішень відповідача є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст..206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним.

Згідно із пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Отже, плата за землю здійснюється у формі земельного податку або орендної плати, в залежності від підстав їх використання.

Відповідно до ст.269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

У частинах першій та другій статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтями 125 і 126 цього Кодексу встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України.

Згідно частини третьою статті 7 Закону України "Про оренду землі" від 06 жовтня 1998 року №161-XIV до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

З огляду на положення вказаних норм права суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з моменту переходу до позивача права власності на будівлю кафе, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , до нього перейшло права користування земельної ділянкою кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 0,1288 га, на тих самих умовах, що були у попереднього власника майна - ОСОБА_2 .

У спірному випадку відповідачем визначено за 2017-2018 роки грошове зобов`язання, як плату за користування земельною ділянкою, у формі земельного податку.

При цьому розрахунок земельного податку за 2017 рік здійснено за 50 днів, а не за увесь 2017 рік, як зазначав позивача.

Розрахунок за 50 днів 2017 року здійснено з огляду на те, що за позицією контролюючого органу до 11.11.2017р. був чинний договір оренди земельної ділянки, укладений з ОСОБА_2 та нараховувалася орендна плата з фізичних осіб за дану земельну ділянку, тому, починаючи з 12.11.2017р. (після закінчення договору оренди земельної ділянки) позивачу було нараховано земельний податок у розмірі 15 357,55 грн. = (1288*581,21 *2,08*0,96*2,5)*3%/365*50.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією контролюючого органу про те, що після спливу дії договору оренди земельної ділянки, користувач земельної ділянки зобов`язаний здійснювати плату за користування земельною ділянкою у формі земельного податку.

В той же час, контролюючим органом у спірному випадку було невірно визначено строк закінчення дії договору оренди земельної ділянки.

Так згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також відповідно до Додаткової угоди до договору оренди землі від 11.08.2016 року, строк дії договору оренди землі, що був укладений з ОСОБА_2 два роки, починаючи з сімнадцятого листопада дві тисячі п`ятнадцятого року.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, строк дії договору оренди землі, що був укладений з ОСОБА_2 закінчився 17.11.2017 року.

В той же час, правильно встановивши строк закінчення дії договору оренди, суд першої інстанції не надав належної оцінки діям відповідача щодо розрахунку земельного податку починаючи з 11.11.2017р.

Під час розгляду справи представником відповідача не заперечувався факт того, що контролюючим органом допущено помилку, в частині визначення дати спливу строку дії договору оренди земельної ділянки.

З огляду на такі обставини суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості податкового повідомлення-рішення, яким визначено суму земельного податку за 2017 рік.

При цьому, враховуючи те, що повноваженнями щодо нарахування (визначення) сум податків, наділені органи податкової служби, а не суд, яким встановлено неправильність визначення періоду за який такий податок нарахований, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначене податкове повідомлення-рішення скасувати як необґрунтоване, тим самим передавши питання щодо визначення сум земельного податку позивачу за 2017 рік на розгляд повноважному органу.

Щодо аргументів позивача про те, що відповідачем невірно визначено об`єкт оподаткування, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так позицію позивач обґрунтовує тим, що до нього, як до власника нерухомого майна, у користування перейшла частина земельної ділянки, на якій розміщено нерухоме майно, а не уся площа земельної ділянки, яка передавалася у користування попередньому власнику майна.

Як зазначено вище, суд першої інстанції, з урахуванням положень ст..120 ЗК України, ст.377 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що з моменту переходу до позивача права власності на будівлю кафе, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , до нього перейшло права користування земельної ділянкою кадастровий номер НОМЕР_2 загальною площею 0,1288 га, на тих самих умовах, що були у попереднього власника майна - ОСОБА_2 .

Оскільки земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 загальною площею 0,1288 га попередньому користувачу передавалася саме за цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі», то до позивача, у зв`язку з набуттям права власності на будівлю кафе, перейшло право користування земельною ділянкою на тих самих умовах, що були у попереднього власника майна - ОСОБА_2 .

При цьому суд враховує, що згідно із договором дарування на підставі якого позивач набув право на нерухоме майно, будівля кафе знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_2 загальною площею 0,1288 га.

Отже право позивача на користування вказаною земельною ділянкою кореспондується з його обов`язком здійснювати плату за користування землею, при цьому, виходячи із розмірів переданої в користування земельної ділянки - 0,1288 га.

Щодо аргументів позивача про неправильне визначення сум грошового зобов`язання, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Такі аргументи позивача зводяться до того, що визначаючи грошове зобов`язання із земельного податку за 2017-2018 роки, відповідач прийняв до уваги не нормативно-грошову оцінку, на підставі якої визначалася орендна плата у межах укладеного договору оренди із попереднім власником майна (станом на 26.07.2016р.) а.с.81, а нормативно-грошову оцінку станом після цієї дати. При цьому, як зазначав позивач, відповідачем не було надано доказів того, що Дніпровською міською радою приймалося рішення про проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а також не обґрунтовано і підстав для проведення повторної нормативно-грошової оцінки.

Статтею 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є нормативно-грошова оцінка землі з урахуванням коефі2цієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Відповідно до ст..274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюються у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Отже розмір земельного податку безперечно залежить від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

У спірному випадку відповідачем використано нормативно-грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 загальною площею 0,1288 га, яка існувала у періодах, за які визначено спірні податкові зобов`язання, що фактично не заперечувалось позивачем.

В той же час, за позицією позивача, відповідач був зобов`язаний довести правомірність проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки і, відповідно, підстави для її проведення.

З приводу такої позиції позивача суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що по-перше: до повноважень відповідача не віднесено проведення нормативно-грошової оцінки земельних ділянок. По-друге: податкове законодавство на визначає обов`язку контролюючого органу, під час розрахунку розміру земельного податку, перевіряти правомірність проведення повноважним органом нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Тобто такі аргументи позивача виходять за межі розгляду цієї справи, предметом розгляду якої є саме правомірність та обґрунтованість нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань із земельного податку, а не правомірність та обґрунтованість проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року по справі №160/7990/18 скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 16 липня 2018 року №1-0463, винесене ГУ ДФС у Дніпропетровській області, яким ОСОБА_1 , визначено суму земельного податку з фізичних осіб за 2017 рік у розмірі 15357,55 грн. визнати неправомірним та скасувати.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у строки, визначені ст.329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини проголошено 25.06.2019р.

Повне судове рішення складено 26.06.2019р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк