Справа № 826/10054/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурко О.І.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Міністерства внутрішніх справ України до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, скасування постанови, за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просить суд: визнати протиправними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови від 31.05.2018 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №56191579 та зобов`язати відповідача скасувати постанову про стягнення з боржника (МВС України) витрат виконавчого провадження № 56191579 від 31.05.2018.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019 позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в особі державного виконавця Нещадима І.С. щодо винесення постанови від 31.05.2018 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження № 56191579 у розмірі 83,49 (вісімдесят три грн. сорок дев`ять коп.).

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що 16.04.2018 державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказано, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Згідно листа Міністерства внутрішніх справ України від 03.05.2018 №586 вбачається, що листом від 06.04.2018 №22/6-1737 на адресу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві направлено нову довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Оскільки рішення суду виконано боржником до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, 31.05.2018 державним виконавцем у відповідності до вимог пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження та у відповідності до вимог статті 42 вказаного Закону винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у сумі 83,49 грн.

В судове засідання з`явився представник позивача, який заперечував проти апеляційної скарги, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Надаючи правову оцінку обставинам справи судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року, яка була залишена в силі постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року, адміністративний позов ОСОБА_1 у справі № 826/7404/17 задоволено частково. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України направити на адресу Головного управління Пенсійного фонду України міста Києва нову довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_1 із відображення відомостей про розмір надбавки за виконання особливо важливих завдань та надбавки за оперативно-розшукову діяльність за посадою заступника начальника управління спец установ конвойних підрозділів та судової міліції, начальника відділу департаменту громадської безпеки МВС України/ заступник начальника управління апарату Національної поліції станом на 01.01.2016, передбачених наказом МВС України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення» осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ» від 31.12.2007 № 499, та з урахуванням відомостей, зазначених у довідці від 25.05.2017 № 22/6-70592.

Для виконання зазначеного рішення Окружним адміністративним судом м. Києва видано виконавчий лист від 02.04.2018 № 826/7404/17, на підставі якого 16.04.2018 державним виконавцем Нещадимом І.С. відкрито виконавче провадження № 56191579.

Згідно п. 2 вказаної постанови зазначено, що боржнику необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.

Листом від 03.05.2018 № 586 позивач повідомив державного виконавця про добровільне виконання вказаного рішення до моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №56191579, та просив закрити виконавче провадження ВП № 56191579 на підставі п.9 ч.1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

31.05.2018 відповідачем винесено постанови про закриття виконавчого провадження та про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 83, 49 грн.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки державним виконавцем не було здійснено заходи, передбачені ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», а позивачем виконано рішення суду в добровільному порядку 06.04.2018, тобто до моменту відкриття виконавчого провадження - 16.04.2018, тому наявні підстави для скасування оскаржуваної постанови.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 5 статті 26 Закону № 1404-VIII визначено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, згідно статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

У силу вимог пункту 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Разом з тим, колегія суддів враховує частину 9 статті 27 вказаного Закону згідно з якою виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відтак, підстави для стягнення виконавчого збору у разі добровільного виконання рішення до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження відсутні.

Як свідчать матеріали справи, 16.04.2018 державним виконавцем відкрито виконавче провадження №56191579 з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києві від 02.04.2018 №826/7404/17.

Листом від 03.05.2018 № 586 позивач повідомив державного виконавця про добровільне виконання вказаного рішення до моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №56191579, а саме: 06.04.2018 Міністерством внутрішніх справ України на адресу Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві направлено нову довідку від 03.04.2018 №22/6-70592/121 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Тобто, на час відкриття виконавчого провадження відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у державного виконавця були відсутні.

У подальшому, 31.05.2019 відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі вимог п. 9 статті 39 та статті 40 Закону №1404-VIII та постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 83,49 грн згідно норм статті 42 Закону № 1404-VIII.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції помилково ототожнено виконавчий збір із витратами виконавчого провадження.

Так, відповідно до статті 42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

За змістом пункту 2 Розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.

У разі якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що витрати виконавчого провадження - це фактично понесені державним виконавцем витрати під час організації та проведення виконавчих дій (витрати на пересилку поштової кореспонденції; друк документів, тощо). Такі витрати компенсуються за рахунок боржника, незалежно від до того чи виконано рішення боржником у добровільному порядку.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Верховного Суду від 05.04.2019 у справі №296/3226/17, від 29.11.2018 у справі №748/1049/17.

Відтак, у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, з боржника стягуються лише витрати виконавчого провадження.

Оскільки виконавче провадження № 56191579 закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII, тому наявні підстави для винесення державним виконавцем постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Так, за змістом розділу І наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження» видами витрат виконавчого провадження є: 1) виготовлення документів виконавчого провадження: папір; копіювання, друк документів; канцтовари; 2) пересилання документів виконавчого провадження: конверти; знаки поштової оплати (марки); послуги маркувальної машини; послуги поштового зв`язку <…> плата за користування Єдиним державним реєстром виконавчих проваджень та після введення в дію статті 8 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження.

У відповідності до розділу ІІ розділу зазначеного наказу: 1) розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 10 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах <…>; 2) розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 2, 4 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються згідно з тарифами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»; <…> 5) розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пункті 9 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до встановленого Міністерством юстиції України розміру оплати.

Згідно з пунктом 1 наказу Міністерства юстиції України від 24 березня 2017 року № 954/5 «Про встановлення розміру плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження» розмір плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями становить 51 грн. 00 коп. (з урахуванням ПДВ) за кожне відкрите виконавче провадження.

Зважаючи на викладені норми, відповідачем правомірно зазначено у оскаржуваній постанові суму витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 83,49 грн., враховуючи розрахунок витрат ВП №56191579 про зазначення обсягу та розміру усіх складових загальної суми витрат виконавчого провадження.

При цьому, Закон №1404-VIII не покладає на державного або приватного виконавця обов`язок документально фіксувати здійснення всіх витрат виконавчого провадження та надсилати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Позиція позивача про безпідставність оскаржуваної постанови зважаючи на добровільне виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження фактично свідчить лише про незгоду Міністерства внутрішніх справ України з постановою про відкриття виконавчого провадження від 16.04.2018, що не було предметом позову у даній справі.

Таким чином, державний виконавець, при винесенні 31 травня 2018 року постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження діяв правомірно, у відповідності до норм чинного законодавства, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, беручи до уваги кожен аргумент, викладений учасниками справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню з прийняттям нового рішення про скасування рішення з прийняттям нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.05.2019 - скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 26.06.2019