Справа № 826/15652/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 червня 2019 року

№ 826/15652/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України

Міністерства юстиції України

про визнання протиправною бездіяльності

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - Суд) з позовом до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (далі - Відповідач 1) та Міністерства юстиції України (далі - Відповідач 2) та просить суд:

Визнати протиправною бездіяльність Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України, як правонаступника Управління Державної пенітенціарної служби України у Донецькій області щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні позивача;

Визнати бездіяльність Міністерства юстиції України щодо ненадання позивачу відповіді на звернення від 13 серпня 2018 року і не надання інформації щодо сум нарахованого грошового забезпечення позивачу;

Стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 не виплачене грошове забезпечення за період з 15 травня 2014 року по 08 травня 2015 року в сумі 34 697,19 гривень суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 травня 2015 року по 24 вересня 2018 року у розмірі 173 165,58 гривень а всього 207 862,77 гривень;

Стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України та Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 7 140,00 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з записами трудової книжки, позивача звільнено з займаної ним посади 08 травня 2015 року. Однак, у день звільнення розрахунку з ним не проведено. При зверненні до відповідачів щодо надання інформації про загальну суму грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат, розмірів та підстав відрахувань і утримань із заробітної плати, сум грошового забезпечення/заробітної плати, що належить позивачу до виплати за період роботи працівника з 14 квітня 2014 року по час звернення позивачем отримано лише формальну відписку. Вказані обставини а також обставини не розрахунку з позивачем по сьогоднішній день, слугували підставами для звернення до суду.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/15652/18 (далі - справа), з одноособовим розглядом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.

Запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення зазначеної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 КАС України, або заяву про визнання позову та інші докази, які підтверджують обставини на яких ґрунтуватимуться заперечення.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Роз`яснено учасникам справи, що позивач має право подати до суду відповідь на відзив (стаття 163 КАС України), відповідач - заперечення (стаття 164 КАС України) протягом дводенного строку, відлік якого починається, відповідно: для позивача - з моменту отримання відзиву на позов, для відповідача - з моменту отримання відповіді на відзив.

10 жовтня 2018 року засобами електронного зв`язку надійшла заява представника відповідача 1 про отримання копії ухвали суду про відкриття провадження у справі однак відсутність позовної заяви, що позбавляє їх можливості надати обґрунтовані заперечення по суті позову.

Аналогічного змісту заява надійшла 11 жовтня 2018 року через канцелярію суду.

30 жовтня 2018 року представником відповідача 1 подано відзив на позов який обґрунтовано тим, що з позивач перебував у штаті Макіївської виправної колонії № 32 в якої і виник обов`язок по виплаті позивачу грошового забезпечення за час виконання позивачем посадових обов`язків. З відповідачами позивач у трудових відносинах не перебував, що є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог.

Водночас представником відповідача 1 висловлено прохання про роз`єднання позовних вимог, виділивши вимоги, пред`явлені до Міжрегіонального управління в самостійне провадження відповідно до статті 172 КАС України.

На підставі норм статті 48 КАС України представником відповідача 1 заявлено клопотання про здійснення заміни відповідача 1 на Державну установу «Макіївська виправна колонія» управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області № 32.

На підставі норм частини четвертої статті 260 КАС України представником відповідача 1 висловлено прохання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміни засідання для розгляду справи по суті підготовчими засіданнями з тих підстав, що Міжрегіональне управління заперечує проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки Міжрегіональне управління не є належним відповідачем, та наполягає на дослідженні вказаних обставин до початку розгляду справи по суті, та розгляд заявлених заяв і клопотань можливий при дослідженні доданих документів з заслуховуванням думки позивача та при уточненні позивачем тексту вимоги до Міністерства юстиції України в попередньому судовому засіданні.

Також 30 жовтня 2018 року через канцелярію суду надано представником відповідача 2 відзив на позов, який обґрунтовано тим, що відповідь на звернення позивача було надано відповідно та у строки передбачені чинним законодавством, жодних порушень допущено не було, що є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог.

14 листопада 2018 року позивачем подано відповідь на відзив в якій наголошено на тому що відповідачі є розпорядниками бюджетних коштів а тому є належними відповідачами у даній справі, і що залучення до участі у справі юридичної особи, яка знаходиться на непідконтрольній території України лише призведе до затягування розгляду справи. З урахуванням викладеного позивач просить відхилити клопотання відповідача 1 про його заміну, відмовити у задоволенні клопотання про залучення Макіївської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області № 32 в якості співвідповідача та розгляд справи провадити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін і задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Разом з тим, що суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про роз`єднання позовних вимог, оскільки заявлені позивачем вимоги є взаємопов`язаними, а тому не підлягають розгляду в різних провадженнях.

Що стосується клопотання відповідача 1 про його заміну на установу «Макіївська виправна колонія» управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області № 32, то суд також не вбачає підстав для його задоволення зважаючи на заперечення позивача а також вимоги частини другої статті 9 КАС України, відповідно до якої суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Що стосується клопотання відповідача 1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження то суд також не вбачає підстав для його задоволення виходячи з того, що вказана справа згідно з частиною шостою статті 12 КАС України відноситься до справ незначної складності а тому відповідно до частини другої статті 262 КАС України, суд може відмовити у задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Розглянувши подані сторонами пояснення і заперечення та докази на їх підтвердження, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Обставини встановлені судом.

З 2010 року по 2013 рік та з 14 квітня 2014 року по 08 травня 2015 року позивач проходив службу в Макіївській виправній колонії управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Донецькій області (№32) на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Макіївської виправної колонії № 32 і мав спеціальне звання лейтенанта внутрішньої служби (а.с. - 42-50).

Факт знаходження позивача у трудових відносинах з Макіївською виправною колонією управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Донецькій області (№32) підтверджується записами у трудовій книзі позивача та наказом управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Донецькій області від 14 квітня 2014 року № 50-ос (а.с. 42, 44-50).

Факт звільнення позивача з займаної посади підтверджується витягом з наказу від 08 травня 2015 року № 26 о/с (а.с. - 43).

З урахуванням ситуації, яка склалась, підтримуючи територіальну цілісність України, позивач неодноразово звертався до керівництва про переведення його на інше місце служби на підконтрольну територію України (а.с. - 41).

21 червня 2014 року при прямування до місця служби позивача було викрадено та захоплено в полон де було піддано нелюдському поводженню, тортурам і катуванню.

Батьки позивача зверталися за допомогою до керівництва Макіївської виправної колонії управління Державного департаменту з питань виконання покарань у Донецькій області (№32), однак у допомозі щодо визволення позивача було відмовлено, та батькам повернуто трудову книгу позивача.

Лише після сплати батьками викупу за життя позивача 08 жовтня 2014 року його було визволено з полону.

Вказаний факт підтверджується листом Генеральної прокуратури України від 28 грудня 2016 року № 10/4/1-40374-15, листом Штабу Антитерористичного центру при Службі Безпеки України від 03 січня 2017 року № 33/8-х-5, довідкою від 15 грудня 2016 року про встановлення статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми (а.с. - 84-86).

Після полону позивач проходив тривалу реабілітацію і наразі спостерігається у психіатра з приводу посттравматичного синдрому, хронічного психічного розладу. Вказані обставини підтверджуються медичними довідками, довідкою МСЕК та індивідуальною програмою реабілітації інваліда (а.с. - 69-83, 92).

Після повернення з полону позивачем повідомлено кадрову службу Державної пенітенціарної служби про його перебування у полоні і про його визволення та про готовність проходження служби після проходження курсу реабілітації після полону.

Однак, подані позивачем виписки і медичні документи про його проходження з незрозумілих причин не було прийнято кадровою службою Державної пенітенціарної служби.

Окрім того, документи позивачу про його переведення йому не надавались, супровідні документи про переведення не видавалися, відповідач 1 усіляко ухилявся від контактів з позивачем, оплата лікарняних та інших передбачених у такому випадку компенсацій не проводилось.

У травні 2015 року позивача було направлено до міста Маріуполя в Департамент Державної пенітенціарної служби для отримання роз`яснень про подальші дії для проходження служби де йому було наполегливо рекомендовано звільнитися за власним бажанням зважаючи на те, що роботодавець не зацікавлений у забезпеченні позивача роботою чи службою.

Разом з тим, позивача з наказом про його звільнення не було ознайомлено. Вказаний наказ позивач отримав лише на його звернення у 2016 році.

Згідно з записами у трудовій книзі позивач з 14 квітня 2014 року по 08 травня 2015 року проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України безперервно один рік і 24 дні. Згідно з наказом від 08 травня 2015 року № 26-ОС ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за власним бажанням відповідно до пункту 1 статті 38 КЗпП України та відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про державну кримінальну-виконавчу службу України» (а.с. - 44-50).

Разом з тим, з позивачем в день звільнення не проведено розрахунку.

Трудову книжку позивач не отримував а її було отримано його батьками та запис про його звільнення зроблено не в день звільнення, а згодом, під час проходження лікування.

Таким чином, за період з 15 травня 2014 року і по день звернення до суду позивач не отримував грошового забезпечення ані в готівковому вигляді ані на картковий рахунок, розрахункові документи позивачу надано не було.

На багаточисленні звернення позивач лише отримав витяг з наказу про його звільнення.

13 серпня 2018 року позивач звернувся до Міністерства юстиції України, Державної кримінально-виконавчої служби, Міністерства внутрішніх справ щодо надання йому інформації про загальну суму його грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат; розміри і підстави відрахувань і у тримань із заробітної плати; суми грошового забезпечення/заробітної плати, що належить до виплати, за період роботи працівника з 14 квітня 2014 року по теперішній час.

Однак, позивач вважає, що на його запит він отримав лише формальну відписку від Міністерства юстиції України, незважаючи на те, що на нього покладено повноваження координації і контролю за відповідачем 1, чим відповідачем 2 допущено протиправну бездіяльність.

З урахуванням того, що позивачу не було виплачено грошове забезпечення за 11 місяців 2014-2015 року по 08 травня 2015 року як на дату звільнення так і на дату звернення до суду, відповідачем 1 також як правонаступником управління Державної пенітенціарної служби у Донецькій області, допущено протиправну бездіяльність, зважаючи на те, що його грошове забезпечення в місяць складало 3 154,29 гривень, сума невиплаченого грошового забезпечення за період служби становить 34 697,19 гривень.

Окрім того, позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати належних йому сум по день ухвалення судом рішення, який становить 173 165,58 гривень.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади утворення та організації діяльності органів виконавчої влади врегульовано Законом України «Про центральні органи виконавчої влади».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.

Статтею 16 Закону передбачено, що центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Відповідно до статті 17 Закону основними завданнями центральних органів виконавчої влади є:

1) надання адміністративних послуг;

2) здійснення державного нагляду (контролю);

3) управління об`єктами державної власності;

4) внесення пропозицій щодо забезпечення формування державної політики на розгляд міністрів, які спрямовують та координують їх діяльність;

5) здійснення інших завдань, визначених законами України.

Центральні органи виконавчої влади можуть здійснювати одне або кілька визначених частиною першою цієї статті завдань.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з надання адміністративних послуг фізичним і юридичним особам, центральний орган виконавчої влади утворюється як служба.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, центральний орган виконавчої влади утворюється як агентство.

У разі якщо більшість функцій центрального органу виконавчої влади складають контрольно-наглядові функції за дотриманням державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, юридичними та фізичними особами актів законодавства, центральний орган виконавчої влади утворюється як інспекція.

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (далі - Положення № 228), Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.

Відповідно до підпункту 33 пункту 4 Положення № 228 Міністерство юстиції України організовує розгляд звернень громадян, пов`язаних із діяльністю Міністерства юстиції України, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належить до сфери його управління, а також стосовно актів, які ним видаються.

Пунктом 10 Положення № 228 визначено, що Мін`юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України, статті 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 у справі №826/4406/16, від 26 червня 2018 у справі №802/1064/17-а, від 03 липня 2018 у справі №826/16634/16.

Поряд з цим, слід відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР.

Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, мають таке ж право на подання звернення, як і громадяни України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати.

З аналізу змісту вказаних норм вбачається, що зміст права на звернення полягає у тому, що кожен громадянин України та особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, службових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Таким чином, Закон України «Про звернення громадян» регулює правовідносини щодо практичної реалізації фізичними особами (громадянами України або особами, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, якщо інше не передбачено міжнародними договорами) наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів.

Положеннями статті 7 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Вхідна кореспонденції Міністерства юстиції України реєструється відповідно до Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, яку затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55.

Пунктом 44 вказаної Інструкції передбачено, що

Реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції установи здійснюється службою діловодства установи централізовано без права на делегування відповідної функції іншим структурним підрозділам установи.

Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника.

Відповідно до пункту 17 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавством про працю, яке відповідно до статті 4 КЗпП України складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі статтею 21 КЗПП України Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗПП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 113 КЗПП України передбачено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Згідно з частиною першої статті 115 КЗПП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 116 КЗПП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначено Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року N 2713-IV.

Відповідно до статті 1 Закону № 2713 на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Частиною першою статті 6 Закону № 2713 визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Указом Президента України від 09 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», утворено, зокрема, Державну пенітенціарну службу України.

Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 394/2011 затверджено Положення про Державну пенітенціарну службу України, відповідно до пункту 1 якого Державна пенітенціарна служба України (ДПтС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Згідно з пунктом 3 Положення основними завданнями ДПтС України є:

1) реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань;

2) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань;

3) забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту;

4) контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 225 затверджено Положення про Державну пенітенціарну службу України, відповідно до пункту 1 якого, Державна пенітенціарна служба України (ДПтС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції і який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Пунктом 3 Положення визначено, що Основними завданнями ДПтС є:

1) реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань;

1-1) реалізація державної політики у сфері пробації;

2) внесення пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації;

3) забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту;

4) контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Відповідно до пункту 7 Положення ДПтС здійснює покладені на неї повноваження безпосередньо та через територіальні органи управління, органи і установи.

Вказана постанова втратила чинність 16 травня 2017 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 294 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 2016 року № 343 «Про деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» ліквідовано Державну пенітенціарну службу України.

Однак, судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент звільнення позивача з займаної посади, тобто 08 травня 2015 року, вказані постанови були чинними а тому підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

З матеріалів справи судом встановлено, що не заперечується та навпаки підтверджується позивачем, що ОСОБА_1 займав посаду начальника відділу соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи в штаті державної установи «Макіївська виправна колонія (№32) з 14 квітня 2014 року на підставі наказу управління Державної пенітенціарної в Донецькій області (а.с. - 42).

Тобто, на час звільнення позивача з займаної посади 08 травня 2015 року вказана установа входила в структуру Державної кримінально-виконавчої служби України.

Суд враховує те, що постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 2016 року № 348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції України» ліквідовано Управління Державної пенітенціарної служби в Донецькій області правонаступником якого є новоутворене Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Дніпропетровськ).

Частиною четвертої статті 91 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до ЄДРПОУ запису про її припинення.

Відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Згідно з частиною другою статті 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Частиною п`ятою статті 111 ЦК України визначено, що юридична особа є ліквідованою з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Однак, як надалі встановлено судом, управління Державної пенітенціарної служби в Донецькій області станом на час судового розгляду справи перебуває у стадії припинення, отже, продовжує нести відповідальність за своїми зобов`язаннями, а тому Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Дніпропетровськ) на цей час ще не є його правонаступником та не несе відповідальності за зобов`язаннями вказаного управління (а.с. - 128-132).

На даний час не оформлено ні передавального акту від управління Державної пенітенціарної служби в Донецькій області встановленому при ліквідації правонаступнику Південно-Східному міжрегіональному управлінню з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Дніпропетровськ), ні ліквідаційного балансу.

Вказані обставини підтверджуються відомостями в загальнодоступному електронному ресурсі ЄДРПОУ на сайті Міністерства юстиції України.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач перебував у штаті Макіївської виправної колонії (№32), яка в свою чергу підпорядковувалась управлінню Державної пенітенціарної служби в Донецькій області, виконував обов`язки за посадою, що визначались керівником вказаної установи та отримував від установи грошове забезпечення, обов`язок по виплаті позивачу грошового забезпечення за час виконання ним посадових обов`язків виникає лише в установи, у штаті якої він перебував.

Із системного аналізу викладеного, судом встановлено, що жодної протиправної бездіяльності відповідачем 1 щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні позивача відповідачаем 1 не було допущено, що є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог в даній частині, та як наслідок, в частині стягнення невиплаченого грошового забезпечення та сум середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Судовому захисту підлягає не будь-яке право особи, яке на її думку, може бути порушене в майбутньому, а лише те право, яке на час звернення до суду з позовом вже є порушеним внаслідок неправомірних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень при виконанні ним владних управлінських функцій.

Однак позивачем під час розгляду справи не було надано жодних належних та допустимих доказів щодо порушення відповідачем 1 законних прав та інтересів позивача.

Позивач не перебував та не перебуває у трудових чи інших відносинах з Південно- Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Дніпропетровськ), а тому вказана установа не є відповідальною за нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення під час перебування в штаті Макіївської виправної колонії (№32) управління Державної пенітенціарної служби в Донецькій області.

Суд акцентує увагу на тому, що позивача було звільнено з займаної посади 08 травня 2015 року тоді як відомості про нову юридичну особу з назвою Південно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (м. Дніпропетровськ) до ЄДРПОУ було включено лише з 30 вересня 2016 року (а.с. - 133-143).

Доказів протилежного позивачем під час розгляду справи надано не було.

Судом також встановлено, що 13 серпня 2018 року до Міністерства юстиції України надійшло звернення позивача про надання копії форми № П-6 - розрахунково-платіжної відомості і форми № 7 - розрахунково-платіжної відомості (витягу) за період роботи з 01 січня 2014 року по час звернення (а.с. - 157).

Листом від 22 серпня 2018 року Міністерством юстиції України за №34297/Х18477/16.3.2 повідомлено заявника про те, що надання запитуваної у його зверненні інформації не вбачається за можливе, оскільки у поданому заявником зверненні не було вказано зазначено його місце роботи (проходження служби). Водночас заявнику було повідомлено, що у разі надання усіх необхідних даних, йому буде надано запитувану ним інформацію (а.с. - 158).

Дослідивши подане позивачем звернення та надану відповідь Міністерства юстиції України судом встановлено, що звернення позивача від 13 серпня 2018 року розглянуто Міністерством юстиції України відповідно до вимог чинного законодавства та в межах строків, встановлених Законом України «Про звернення громадян». Жодних порушень відповідачем 2 при розгляді звернення позивача допущено не було, а тому суд дійшов висновку що відповідач 2 виконав вимоги вказаного Закону.

Незгода позивача з висновками викладеними у листі Міністерства юстиції України від 22 серпня 2018 року № 34297/Х18477/16.3.2 не може слугувати підставою для визнання бездіяльності відповідача 2, оскільки така при дослідженні листа-відповіді відповідача судом встановлена не була. Позивачем особисто не було вказано у зверненні від 13 серпня 2018 року усіх необхідних даних, які слугували б підставою для надання більш повної та об`єктивної відповіді.

Судом також встановлено, що 08 вересня 2018 року до Міністерства юстиції України надійшло повторне звернення позивача про надання копії форми № П-6 - розрахунково-платіжної відомості і форми № 7 - розрахунково-платіжної відомості (витягу) за період роботи з 01 січня 2014 року по час звернення (а.с. - 159).

На вказане звернення Міністерством юстиції України надано відповідь у якій поінформовано позивача про те, що відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р (зі змінами) місто Макіївка Донецької області, на території якої було розташовано Макіївську виправну колонію (№ 32), відноситься до населених пунктів, що непідконтрольні українській владі. За таких обставин, надання документів, які б підтверджували б або спростовували б інформацію щодо невиплату позивачу ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 15 травня 2014 року по 08 травня 2015 року та розрахунку з ним при звільненні, не вбачається за можливе (а.с. - 160).

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» а також згідно з додатком 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р (зі змінами) «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» місто Макіївка Донецької області, на території якої було розташовано Макіївську виправну колонію (№ 32), відноситься до населених пунктів, що непідконтрольні українській владі.

Окрім того, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом. Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Разом з тим, як встановлено судом, відповідачами жодної протиправної бездіяльності по відношенню до відповідача вчинено не було.

Із урахуванням викладеного,зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини відсутності протиправності дій відповідачів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 КАС України).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Суд не може витребувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, що є підставами для відмови у їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 ) до Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України (49070, місто Дніпро, вулиця Короленка, 4, ) та Міністерства юстиції України (01001, місто Київ, вулиця Городецького, 13, ) про визнання протиправною бездіяльності.

Підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Відповідно до частини першої статті 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Підпунктом 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда