Справа № 160/2737/19
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2019 року Справа № 160/2737/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіТулянцевої І.В.
при секретарі судового засіданняЛитвин Ю.Ю.
представника позивача представника відповідача Шклярова А.М. Шаповал В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -
26 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просить:
Ухвалою суду від 01.04.2019 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 13.05.2019 року на 12:00 год.
Адміністративна справа 13.05.2019 року була знята з розгляду та призначена на 22.05.2019 року на 15:30 год.
13 травня 2019 року від Головного управління ДФС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що контролюючим органом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомості, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,3420 га. Станом на теперішній час правовстановлюючі документи на землю позивачем не оформлено, а тому відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 13.07.2016 року №7/11 ставка податку за земельні ділянки, право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 %. За викладених обставин, спірне податкове повідомлення-рішення прийнято правомірно, а тому у суду відсутні підстави для його скасування.
В судовому засіданні 22.05.2019 року оголошена перерва до 29.05.2019 року до 15:00 год.
29 травня 2019 року у судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі із викладених у позові підстав.
Представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві, та просив відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень, що розміщені за адресою: АДРЕСА_1, які він придбав у ВАТ «Дніпрополімермаш» на підставі договору купівлі-продажу ВЕК №770280, реєстр №2586 від 21.05.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.07.2007 №15125898.
Позивачем в ході розгляду справи не заперечувався факт того, що на об`єктах за вказаною адресою здійснюється виробнича діяльність Приватним малим підприємством «Іверія», власником якого є ОСОБА_1 . Основним видом діяльності вказаного підприємства є виробництво шпалер.
Підставою для визначення зобов`язання стала інформація Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 04.08.2016 року за № 8866, відповідно до якої: площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 - 0,3420 га, зональний коефіцієнт Км2 - 2,09, сукупний локальний коефіцієнт КМ3 - 0,88, коефіцієнт функціонального використання Кф - 1,20, грошова нормативна оцінка - 4 138 685,99 грн.; середня (базова) вартість одного квадратного метру земель для міста Дніпра з урахуванням коефіцієнтів індексації у 2017 році - 581,21 грн.
З розрахунку, наданому відповідачем вбачається, що розрахунок земельного податку здійснювався контролюючим органом наступним чином.
За даними Держгеокадастру, середня вартість 1 кв. м земель для міста Дніпра з урахуванням коефіцієнтів індексації у 2017 році складає 581,21 грн. (Цнм).
Вартість одного квадратного метра земель населених пунктів за економіко - планувальними зонами розраховується за формулою: Цнз=Цнм*Км2=521,21 грн.*2,09 (зональний коефіцієнт)=1214,73 грн.
Вартість одного квадратного метра земельної діялнки певного функціонального використання (Цн) визначається з урахуванням територіально-планувальних, інженерно-геологічних, історико-культурних, природно-ландшафтних, санітарно-гігієничних та інженерно-інфраструктурних особливостей місця її розташування в межах економіко- планувальної зони за формулою:
Цн (вартість одного квадратного метра землі певного функціонального використання) = Цнз (вартість одного квадратного метра земель населених пунктів за економіко - планувальними зонами)* Кф (коефіцієнт функціонального використання)* Км3 (сукупнипй локальний коефіцієнт) = 1214,73*1,20*0,88 = 1282,75 грн. Загальна вартість земельної ділянки певного функціонального використання складає 4387005,00 грн. (Цн*S= 1282,75*3420 = 4387005,00 грн.)
Таким чином, розрахунок земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку площею 0,3420 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 визначено відповідачем наступним чином: 4387005,00 грн. х 3% (ставка податку) = 131 610,21 грн.
Не погодившись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.
У пункті 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (п.п. 14.1.72); землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (п.п. 14.1.73).
Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України, об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Підставою для нарахування земельного податку, у відповідності до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України, є дані Державного земельного кадастру.
За змістом пунктів 287.6 та 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
У разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).
Відповідно до частин першої та другої статті 120 Земельного кодексу України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
За приписами статей 125 і 126 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
З урахуванням наведених положень законодавства, позивач є суб`єктом, з якого справляється земельний податок за користування земельною ділянкою.
Згідно з пунктом 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.
Відповідно до пункту 10.1 статті 10 Податкового кодексу України, до місцевих податків належать: податок на майно; єдиний податок. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю). Отже, безпосереднє встановлення місцевих податків, а відтак і земельного податку, віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.
Пунктом 12.4 статті 12 Податкового кодексу України закріплено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів, зокрема, належать встановлення ставок місцевих податків та зборів у межах ставок, визначених цим кодексом.
Законом України від 28.12.2014 року № 71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» передбачено, що місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно.
Так, Дніпропетровською міською радою прийнято рішення від 13.07.2016 року №7/11 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста», згідно з пунктом 1.6 якого плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, становить 3 відсотки від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку на які справляється у розмірі, визначеному пунктами 1.3-1.5 Додатка.
Крім того, відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 року №7/11, для земель промисловості ставка земельного податку дорівнює 0,75 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (п. 1.3.3.6).
Згідно з пунктом 2 вказаного рішення, рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 року №7/11 набуває чинності з 01.08.2016 року.
Як встановлено в ході розгляду справи, позивачем право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано, договір оренди не укладено, у зв`язку з чим відповідачем розраховано земельний податок за ставкою - 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Разом з тим, відповідно до відомостей Державного акту на право користування землею 1982 року № Б020326, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за №51, виданого Дослідному заводу полімерного машинобудування, земельна ділянка за адресою: м. Дніпропетровськ, пр-т. Б. Хмельницького, 147 , відноситься до категорії земель промисловості. Вказане також підтверджується застосованим у розрахунку земельного податку коефіцієнту Кф на рівні 1,2, що відповідає значенню для земель промисловості згідно Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства аграрної політики України, Міністерства будівництва, архітектури та житлово - комунального господарства України, Української академії аграрних наук від 27.01.2006 № 18/15/21/11.
Суд зауважує, що із прийняттям Земельного кодексу України 25.10.2001 року законодавцем було обмежено коло суб`єктів, які можуть набути право постійного користування, також законодавець наступним чином визначив долю землекористувачів, які вже набули це право, а саме, згідно з п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
У рішенні від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд України вказав, що ст. 92 Земельного кодексу України 2001 року не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках.
У відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року №449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (яка була чинною до 23.07.2013), раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб.
Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до раніше чинного законодавства.
За приписами пункту 10 розділу VII Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.
Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Право постійного користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права постійного користування у право власності чи оренду.
Отже, документи, якими посвідчено право постійного користування земельною ділянкою (державні акти на право постійного користування землею), видані відповідно до законодавства, яке діяло раніше, є дійсними та залишаються чинними.
З огляду на викладене, інформація з Державного акту на право користування землею 1982 року № НОМЕР_1 на даний час є актуальною. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що органом місцевого самоврядування було змінено цільове призначення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1
Позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що позивачем здійснюється виробнича діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , на об`єктах, що є його власністю за договором від 21.05.2007 року, в результаті діяльності Приватного малого підприємства «Іверія», основним видом діяльності якого є виробництво шпалер.
Таким чином, для розрахунку земельного податку ОСОБА_1 за земельну ділянку має застосовуватися п.1.3.3.6. рішення від 13.07.2016 року №7/11, відповідно до якого ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, становить у відсотках від їх нормативної грошової оцінки, зокрема, за земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти промисловості (які розташовані на землях промисловості) - 0,75.
В матеріалах справи міститься інформація щодо суб`єкта та об`єкта земельних відносин на 2017 рік, видана Дніпропетровською регіональною філією Центру ДЗК №8866 від 15.02.2019 року, грошова оцінка землі (об`єкт - АДРЕСА_1) віднесена до частки користування та періоду становить 4 030 412,18 грн.
За наведених положень, для розрахунку плати за землю позивачеві, повинна застосовуватися ставка земельного податку, визначена п. 1.3.3.6 рішення міської ради від 13.07.2016 року № 7/11, у розмірі 0,75 %, як для земель промисловості. Тому, розрахунок плати за землю має здійснюватися за наступною формулою: 4 030 412,18 грн. х 0,75 = 30 228,09 грн.
Враховуючи сукупність викладених обставин, суд доходить висновку, що податковим органом необґрунтовано застосовано до земельної ділянки, яка належить позивачеві, коефіцієнту Кф на рівні 3% від нормативної грошової оцінки.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
В ході роз0гляду справи відповідачем не доведено правомірність винесення спірного податкового повідомлення - рішення на суму 101 382,12 грн., у зв`язку із чим, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Розподіл судових витрат слід здійснити у відповідності до положень частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 9, 73-78, 90, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, -
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 877,40 грн. (вісімсот сімдесят сім гривень сорок копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 03 червня 2019 року.

Суддя І.В. Тулянцева