Справа № 331/5569/17 (2-а/331/200/2017)
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 червня 2019 року

Київ

справа №331/5569/17 (2-а/331/200/2017)

адміністративне провадження №К/9901/29385/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.

суддів: Єресько Л.О.,Соколова В.М.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Олександрійського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року (суддя: Світлицька В.М.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року (судді: Богданенко І.Ю. Уханенко С.А., Дадим Ю.М.) у справі за адміністративним позовом громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2 до Олександрівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних- вимог та їх обґрунтування

11 серпня 2017 року громадянин Нігерії ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Олександрівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України (далі - Олександрівський РВ у м. Запоріжжі Управління ДМС України, відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 11 від 19 липня 2017 року про примусове повернення з України громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та заборону в`їзду в Україну строком на три роки.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказував на протиправність прийняття оскаржуваного рішення, без повної оцінки обставин, що мають значення для справи та через відсутність підстав, визначених статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), для заборони в`їзду позивача на територію України.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 2 рішення Олександрівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області № 11 від 19 липня 2017 року про примусове повернення з України громадянина Нігерії ОСОБА_3 в частині заборони позивачу в`їзду в Україну строком на три роки, до 19 липня 2020 року. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, виходив з відсутності у відповідача доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року і прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вказує на правомірність прийняття спірного рішення в частині заборони позивачу в`їзду на територію України, посилаючись на те, що позивачу 16 травня 2017 року скасована посвідка на тимчасове проживання в Україні, яка видана у період його навчання у вищому навчальному закладі до 1 серпня 2018 року.

Також вказував на положення абз. 2 пункту 3 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Служби безпеки України від 23 квітня 2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція № 353/271/150), відповідно до якої рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.

Вважає, що рішення в частині заборони подальшого в`їзду позивачу в Україну строком на три роки є правомірним, так як позивач перебуває в Україні нелегально і порушує законодавство про правовий статус іноземців, а вимоги вказаного акту не передбачають обґрунтування в частині застосування заборони виїзду і є лише дискреційними повноваженнями міграційної служби.

Також скаржник посилався на статтю 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та зазначив, що кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Позиція інших учасників справи

Відзиву на касаційну скаргу від відповідача не надходило.

Рух касаційної скарги

Суддя-доповідач Вищого адміністративного суду України ухвалою від 28 листопада 2017 року поновив позивачу строк на касаційне оскарження рішень суддів попередніх інстанцій та відкрив касаційне провадження на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року.

15 березня 2018 року касаційні скарги передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

За результатом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: Стрелець Т.Г., Білоус О.В., Данилевич Н.А.

За результатом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: Загороднюк А.Г. (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Соколова В.М.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження , паспорт серії НОМЕР_1 , прибув на територію України з метою навчання у Запорізькому державному медичному університеті.

На підставі статі 4 Закону № 3773-VI позивачу видано посвідку на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_3 терміном дії до 1 серпня 2018 року.

16 травня 2017 року від Запорізького державного медичного університету отримано лист - клопотання № 12/947 від 15 травня 2017 року щодо скасування посвідки НОМЕР_3, виданої громадянину ОСОБА_3 , у зв`язку з відрахуванням позивача із вказаного закладу.

19 липня 2017 року Олександрівським районним відділом у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області прийнято рішення № 11 про примусове повернення за межі України позивача та зобов`язання покинути територію України до 17 серпня 2017 року.

Також рішенням № 11 від 19 липня 2017 року заборонено позивачу в`їзд в Україну строком на три роки до 19 липня 2020 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Релевантні джерела права й акти їх застосування.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною першою статті 9 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 вказаного Закону, в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 1 Закону №3773-VI, нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частиною 1 статті 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Таким чином, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону № 3773-VI, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Відповідно до частини першої статті статті 203 КУпАП порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Нормами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

Враховуючи викладене, з урахуванням приписів частини першої статті 341 КАС України, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо неправомірності прийняття оскаржуваного рішення в частині заборони громадянину Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзду в Україну строком на три роки, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Перелік підстав вказаний у частині першій статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Тому, уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону) приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України, якщо передбачені Законом підставі відсутні.

Встановлена частиною другою статті 26 Закону № 3773-VI можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Відтак рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є необов`язковим, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження за наявності передбачених Законом підстав.

Статтею 26 Закону № 3773-VI не визначено підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Тому, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у статті 13 Закону № 3773-VI.

В оскаржуваному рішенні, в частині заборони позивачу подальшого в`їзду в Україну строком на 3 роки, відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо позивача такої заборони та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при його прийнятті.

При цьому з оспорюваного рішення не вбачається, що позивач притягувався до кримінальної відповідальності.

На підставі викладеного, суд критично оцінює доводи касаційної скарги відповідача щодо необхідності встановлення позивачу заборони в`їзду на територію України через порушення ним правил перебування в Україні, оскільки за дане правопорушення позивач притягнутий до адміністративної відповідальності і вказана обставина могла бути врахована при визначенні розміру адміністративного стягнення, однак, це не є передбаченою Законом підставою для заборони в`їзду іноземцю в Україну.

Таким чином, в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування відносно позивача заборони подальшого в`їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в`їзду в Україну позивачу на строк 3 роки, а встановлені обставини справи свідчать про те, що орган державної міграційної служби помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені у частині першій статті 26 вищевказаного Закону № 3773-VI, з підставами для заборони його в`їзду в Україну.

Посилання скаржника на пункт 14 Загальної декларації з прав людини, у даному випадку є недоречним, так як позивач не шукає притулку в Україні від його переслідування у країні громадянської належності.

При цьому судом касаційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позову в частині скасування пункту 2 рішення Олександрівського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області № 11 від 19 липня 2017 року про примусове повернення з України громадянина Нігерії ОСОБА_3 щодо заборони в`їзду позивача в Україну строком на три роки.

Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги позивача Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.

Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду та у зв`язку з тим, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Олександрійського районного відділу у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

судді Л.О.Єресько

В.М. Соколов