Справа № 200/2803/19-а
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року справа №200/2803/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Міронова Г.М., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року (повний текст складено 29 березня 2019 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/2803/19-а (суддя І інстанції - Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання незаконними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання незаконними дій щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини, зобов`язання призначити та здійснити виплату допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно поданої заяви від 19 грудня 2018 року.

На обгрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в нього в місті Горлівці Донецької області народилася дитина - ОСОБА_2 . Народження дитини було встановлено судовим рішенням, тому Бахмутським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було зареєстровано народження та видано відповідне свідоцтво.

Позивач разом з сином знаходилася на обліку як внутрішньо переміщена особа в управлінні соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області згідно довідок ВПО від 06.12.2018 року та від 12.12.2018 року.

Позивач 19.12.2018 року звернулася до відповідача з документами для призначення допомоги при народженні дитини, проте в лютому 2019 року отримала повідомлення про відмову у призначенні допомоги при народжені дитини з посиланням на протокол засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО від 29.01.2019 року № 4.

Відповідно до акту перевірки місця проживання встановлено відсутність позивача за вказаною у довідці адресою, тому допомогу при народженні дитини відповідачем було вирішено не виплачувати.

З зазначених підстав вважає дії відповідача щодо відмови у призначенні соціальних виплат протиправними та такими, що порушують його конституційні права.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі № 200/2803/19-а позов задоволено частково. Визнано незаконними дії та протиправною відмову управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно поданої заяви від 19 грудня 2018 року. Скасовано рішення управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради № 07 від 04.02.2019 року, яким вирішено не призначати допомогу при народженні дитини ОСОБА_1 . Зобов`язано управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.12.2018 року про призначення державної допомоги при народженні дитини з урахуванням правової позиції суду, викладеної в даному рішенні. В решті позовних вимог - відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач 19.12.2018р. вперше звернулася до управління з приводу призначення допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми". Проте, допомогу не було призначено у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання згідно рішення комісії з питання призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО № 4 від 29.01.2019р. Відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016р. "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" призначення (відновлення) виплат здійснюється за рішенням комісії після складання акту обстеження матеріально-побутових умов заявника. Перевірка відносно позивача була проведена 26.12.2018р. та місце її проживання не підтверджено відповідним актом перевірки Бахмутського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 (а.с. 8-9). Згідно паспортних даних позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 у позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Горлівці Донецької області народився син ОСОБА_2 (а.с. 10).

Згідно довідок від 06.12.2018р. № та від 12.12.2018 року № позивача та її сина взято на облік як внутрішньо переміщених осіб у м. Бахмут Донецької області (а.с. 11-12).

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що 19.12.2018 року позивач звернулася до УСЗН Бахмутської міської ради з заявою про призначення допомоги при народженні дитини (а.с. 29-30).

Висновком про початкову оцінку потреб дитини та її сім`ї від 26.12.2018 року місце проживання позивача з дитиною за адресою: АДРЕСА_2 не підтверджено (а.с. 34).

Протоколом засідання комісії з питання призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО № 4 від 29.01.2019р. позивачу було відмовлено у виплаті допомоги при народженні дитини (а.с. 35).

Рішенням управління соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області № 07 від 04.02.209 року було вирішено не призначати допомоги позивачу з посиланням на протокол засідання комісії з питання призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО № 4 від 29.01.2019р. (а.с. 35).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступного.

В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи (а тому і органи та посадові особи пенсійного фонду України, як органи виконавчої влади), зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", громадяни України, в сім`ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 10 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" визначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Відповідно до частини сьомої та дев`ятої статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Відповідно пункту 13 Порядку №1751 допомога при народженні дитини, яка народилась після 08 квітня 2011 року, надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму,- на другу дитину і т.д. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами.

Судом першої інстанції встановлено, що з заявою про призначення державної допомоги при народженні дитини позивач вперше звернувся до УСЗН без пропуску встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів, однак ОСОБА_1 було відмолено у зв`язку з не підтвердженням місця фактичного проживання, яке зазначено у довідки ВПО.

Позивач і його дитина є громадянами України, тобто, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, до з`ясування за списками СБУ. Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, позивачем заявлений позов в інтересах малолітньої дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги при народженні дитини є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позивачем вимог про визнання незаконними дій щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини.

Стосовно зобов`язання відповідача призначити та здійснити виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19.12.2018 року судом першої інстанції зазначено наступне.

Вказана вище вимога не підлягає задоволенню, оскільки суд не може перебирати на себе дискреційні права суб`єкту владних повноважень. Суд може вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічного права, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Призначення допомоги є дискреційним повноваженням відповідача, тому суд може лише зобов`язати управління повторно розглянути заяву позивача про призначення допомоги при народженні дитини від 19.12.2018 року, вказавши на виявлені порушення, допущені при відмові у призначенні допомоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод та інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Отже, вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав щодо яких подана позовна вимога.

Вказане підтверджується роз`ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення".

Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

В абзаці 10 п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, враховуючи положення статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України для повного захисту прав та інтересів позивача, про захист яких він просить, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог, для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача та скасувати рішення управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради № 07 від 04.02.2019 року, яким вирішено не призначати допомогу при народженні дитини ОСОБА_1 .

Відтак, після скасування судом рішення відповідач повинен повторно розглянути заяву позивача від 19.12.2018 року про призначення допомоги при народженні дитини з урахуванням правової позиції суду, викладеної у даному рішенні.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі № 200/2803/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі № 200/2803/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 25 червня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.А. Блохін

Судді Г.М. Міронова

І.В. Сіваченко

ть