Справа № 500/221/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4920/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника апелянта Біль Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Дерех Н.В. о 12 год. 11 хв. у м. Тернополі, повний текст судового рішення складено 04 квітня 2019 року) у справі № 500/221/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення начальника Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області Кузя І.І. від 11.01.2019 К-7203/0-42/0/17-19 «Щодо розгляду клопотання», зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 26.12.2018 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею 2, 0000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Товстенської селищної ради Заліщицького району Тернопільської області.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що позивачем 26.12.2018 було направлено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність на погодження до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області. До заяви було додано проект землеустрою та погодження органу місцевого самоврядування. Однак, за результатами вивчення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки відповідно до п. 9 ст. 118 Земельного кодексу України та п. 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему від 03.12.2004 № 391, проект землеустрою, необхідно направити на обов`язкову державну експертизу землевпорядної документації. Позивач вважає, що рішення від 11.01.2019 К-7203/0-42/0/17-19 про відмову позивачу у затвердженні проекту землеустрою є протиправним, який порушує охоронюваний законом інтерес позивача на отримання відповідно до Конституції та Земельного кодексу України у власність спірної земельної ділянки.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано вимог чинного законодавства для затвердження розробленого проекту землеустрою.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги аргументи позивача та не надано їм будь- якої правової оцінки, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення згідно абзац 2 ч. 2 ст. 77 КАС України. Так зокрема, відповідно до рішення Відповідача від 11.01.2019 К - 7203/0-42/0/17-19 спірна земельна ділянка відносяться до агровиробничої групи ґрунтів під шифром 41-д, які відповідно до Наказу Держкомзему України від 06.10.2003 № 245 «Про затвердження переліку особливо цінних груп ґрунтів», належать до особливо цінних груп ґрунтів та відповідно до п. 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему від 03.12.2004 № 391 та п. 9 ст. 118 Земельного кодексу України проект землеустрою, необхідно направити на обов`язкову державну експертизу землевпорядної документації.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку свого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи в його відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що позивач звернувся із заявою до Головного управління Держегеокадастру в Тернопільській області від 24.05.2018, в якій просив на виконання рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 у справі № 819/1556/17, повторно розглянути його заяву та надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2, 00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території Товстенської селищної ради Заліщицького району Тернопільської області.

Наказом №19-1962/14-18-СГ від 18.06.2018 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2, 00 га у власність для ведення особистого селянського господарства, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташованої за межами населеного пункту на території Товстенської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області.

Після цього, позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області із заявою від 26.12.2018, в якій просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства, сільськогосподарської землі (рілля), за рахунок категорії земель резервного фонду Товстенської селищної ради, сільськогосподарські землі (рілля) з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована за адресою за межами населеного пункту на території Товстенської селищної ради, Заліщицького району Тернопільської області.

11.01.2019 Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області №К-7203/0-42/0/17-19 «Щодо розгляду клопотання», позивачу відмовлено у задоволенні заяви про затвердження проекту землеустрою зазначеної вище земельної ділянки

Позивач, вважаючи таке рішення протиправним звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи та законодавчі положення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилкове застосування норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

За змістом ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Положеннями ч. 3 ст. 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ЗК України громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 2 ст. 78 цього Кодексу передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За змістом ч. 1 - 3 та ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначені у ст. 121 ЗК України. Відповідно до ч. 1 цієї статті громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно з ч. 6 - 9 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Згідно до ч. 6 ст. 186-1 ЗК України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Як зазначалось вище відмовляючи в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства відповідач зазначив, що спірна земельна ділянка відносяться до агровиробничої групи ґрунтів під шифром 41-д, які відповідно до Наказу Держкомзему України від 06.10.2003 № 245 «Про затвердження переліку особливо цінних груп ґрунтів», належать до особливо цінних груп ґрунтів та відповідно до п. 4.1.1. Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему від 03.12.2004 № 391 та п. 9 ст. 118 Земельного кодексу України проект землеустрою, необхідно направити на обов`язкову державну експертизу землевпорядної документації.

Відповідно до п. 4.1.1 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему від 03.12.2004 № 391 обов`язкова державна експертиза (первинна, повторна та додаткова) проводиться щодо проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель (крім безоплатної передачі у власність громадянам для ведення фермерського господарства, особистого селянського господарства та садівництва в межах норм, встановлених ст. 121 ЗК України, та ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі земельної частки (паю)), земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Зі змісту цього пункту, на який посилався відповідач, слідує, що обов`язкова державна експертиза проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок не проводиться у разі їх безоплатної передачі у власність громадянам для ведення зокрема особистого селянського господарства в межах норм, встановлених ст. 121 ЗК України.

Відтак проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, які позивач мав намір отримати в поряду безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства в межах норм, встановлених ст. 121 ЗК України, обов`язковій державній експертизі не підлягав.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову, беручи до уваги доводи відповідача дійшов висновку, що останній помилково в оскаржуваному рішенні зазначив п. 4.1.1 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему від 03.12.2004 № 391 замість п. 4.2.1 відповідно до якого обов`язкова державна експертиза (первинна, повторна та додаткова) проводиться щодо проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок із особливо цінних земель у разі їх безоплатної передачі у власність громадянам для ведення фермерського господарства, особистого селянського господарства та садівництва у межах норм, встановлених ст. 121 ЗК України, та для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі земельної частки (паю).

Однак на переконання суду такий висновок суду першої інстанції суперечить вимогам ст. 77 КАС України.

Так відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Колегія суддів вважає, що адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Такої позиції дотримується Верховний Суд у п. 75 постанови від 17.12.2018 у справі №509/4156/15-а (К/9901/7504/18).

З огляду на встановлене та практику Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції під час перевірки правомірності оскаржуваного рішення не надано безпосередньо правової оцінки тим обставинам, які стали підставою для його прийняття, що були наведені безпосередньо у цьому рішенні.

Відтак апеляційний суд дійшов до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яку позивач мав намір отримати в поряду безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства в межах норм, встановлених ст. 121 ЗК України у відповідності до п. 4.1.1 Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему від 03.12.2004 № 391, на котрий посилався відповідач, обов`язковій державній експертизі не підлягав.

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити і рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1536 грн 80 коп. (квитанція № QS16416401 від 18.01.2019) та за подання апеляційної скарги 2305 грн 20 коп. (квитанція № ПН160310 від 24.05.2019).

З урахуванням тієї обставини, що судом апеляційної інстанції було скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято постанову про задоволення адміністративного позову, колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати необхідно присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, сплаченого за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3842 грн.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року у справі № 500/221/19 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Визнати протиправним та скасувати рішення начальника Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області Кузя І.І. від 11 листопада 2019 року К-7203/0-42/0/17-19 «Щодо розгляду клопотання».

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 26 грудня 2018 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею 2, 0000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території Товстенської селищної ради Заліщицького району Тернопільської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (, вул. Лисенка, 20А, місто Тернопіль, 46002) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 4863) сплачений судовий збір у розмірі 3842 (три тисячі вісімсот сорок дві) гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 25 червня 2019 року