Справа № 120/1454/19-а
Суддя: Шаповалова Тетяна Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

25 червня 2019 р. Справа № 120/1454/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Шаповалової Тетяни Михайлівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Лояніч В.О.,

представника відповідача: Поліхуна В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати протиправною відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019 року № 350/118/816/пс в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року в сумі 94432,00 грн.

Також позивач просила розгляд справи здійснювати без її участі у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем порушено її право передбачене ст. 116, 117 КЗпП України на своєчасне отримання коштів при звільненні, а тому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року в сумі 94432,00 грн.

Ухвалою суду від 06.05.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення адміністративного позову заперечує. Також, зазначає, що на момент виключення позивача зі списків військової частини, на її рахунках були відсутні кошти для грошової компенсації за не отримане речове майно, оскільки розпорядником коштів є Міністерство оборони. Однак, після надходження коштів на відповідний рахунок військової частини, вони були перераховані на картковий рахунок позивача. Крім того, зазначає, що трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, а тому норми законодавства про оплату праці і вирішення таких спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством і не підпадають під дію загального трудового права.

Крім того, у відзиві міститься клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження за обов`язкової участі представника відповідача.

Також відповідачем подано до суду клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Заяву відповідач обґрунтовує тим, що фактичний розрахунок з позивачем проведено 31.07.2018 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулася лише в травні 2019 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 травня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. Призначено судове засідання на 11 червня 2019 року.

Ухвалою суду від 11 червня 2019 року розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача.

У судове засідання 25 червня 2019 року позивач не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином та завчасно про дату, час і місце судового засідання за адресою вказаною нею у позовній заяві: АДРЕСА_1 . Однак, до суду повернувся не вручений конверт зі вмістом поштового відправлення з відміткою поштового відділення зв`язку: «за закінченням терміну зберігання». Згідно із ч. 11 ст. 126 КАС України, у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Враховуючи зазначене, а також клопотання позивача про розгляд справи без її участі, думку представника відповідача, керуючись ст.205 КАС України, суд ухвалив здійснювати розгляд справи без участі позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав заявлене ним клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Заяву відповідач обґрунтовує тим, що фактичний розрахунок з позивачем проведено 31.07.2018 року, а з позовом ОСОБА_1 звернулася лише в травні 2019 року.

Суд усною ухвалою, із занесенням до протоколу судового засідання, керуючись ст.ст.122, п.16 ч.5, ч.7,8 ст.243, 293, 294 КАС України, відмовив в задоволенні зазначеного клопотання. При цьому судом враховано, що предметом позову є виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року, оскільки позивач вважає, що остаточний розрахунок з нею проведено лише 15.03.2019, а відмова в нарахуванні та виплаті зазначеного середнього заробітку відображена у листі від 01.04.2019 року. Враховуючи зазначене, суд вважає, що час звернення до суду з даним адміністративним позовом слід рахувати саме з часу ознайомлення позивача із листом військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019 року.

Відповідачу роз`яснено, що заперечення на зазначену ухвалу, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на обставини та обґрунтування викладені у відзиві. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення адміністративного позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді офіцера відділення аналізу та узагальнення інформації, яка знаходиться на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 .

04.05.2018 року наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 82 від 02.05.2018 року позивача виключено зі списків особового складу частини у зв`язку зі звільненням з лав Збройних Сил України у запас за пунктом «б» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за станом здоров`я.

В день виключення позивача зі списків військової частини розрахунок проведено не у повному обсязі, а саме не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно при звільненні.

31.07.2018 року на картковий рахунок позивача зараховано грошові кошти в сумі 80262,23 грн.(а.с.16). Грошові кошти надійшли не в повному обсязі, оскільки було вирахувано з суми 16032,29 грн податку.

02.08.2018 року позивач звернулась до військової частини НОМЕР_1 з заявою про здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року.

09.08.2018 року позивач звернулася до військової частини з заявою про повернення утриманих 16032,29 грн на її картковий рахунок (а.с.17).

10.08.2018 року з вих. № 350/118/1976/пс від позивач отримала відповідь з військової частини НОМЕР_1 , якою їй відмовлено в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Причиною відмови вказано, що законодавство, яке регулює порядок проходження військової служби не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та законодавство про працю не застосовується до військовослужбовців Збройних Сил України.

27.08.2018 року вих. №350/118/2148/пс позивачу надано відповідь про відмову у доплаті 16032, 29 грн. (а.с.18), оскільки із суми компенсації замість речового майна, що підлягає виплаті позивачу було стягнуто 1,5% військового збору. А сума у розмірі 18% є податком на доходи фізичних осіб і була додатково замовлена військовою частиною.

Для захисту свого порушено права позивач звернулася до суду. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №0240/2930/18-а позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року та стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача 36608 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04.05.2018 року по 31.07.2018 року. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2018 року відмовлено в задоволенні апеляційної скарги військової частини та рішення суду залишено без змін.

Одночасно позивачем було подано позовну заяву про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ій компенсації суми податків з доходів фізичних осіб в сумі 16032,29 грн., утриманого з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні; стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 16032,29 грн., утриманих з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №0240/3024/18-а позов ОСОБА_1 задоволено. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2019 року відмовлено в задоволенні апеляційної скарги військової частини та рішення суду залишено без змін.

15 березня 2019 року на картковий рахунок позивача було зараховано грошові кошти в сумі 16032,29грн, що підтверджується випискою з банку (а.с.54). Враховуючи зазначене, позивач вважає, що з часу її звільнення фактично остаточний розрахунок здійснено 15.03.2019 року.

24.03.2019 року позивач звернулася до військової частини НОМЕР_1 з заявою про здійснення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року (а.с.55-56).

08.04.2019 року вих. № 350/118/816/пс від 01.04.2019 року позивач отримала відповідь з військової частини НОМЕР_1 , якою їй відмовлено в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Причиною відмови вказано, що законодавство, яке регулює порядок проходження військової служби не передбачає виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та законодавство про працю не застосовується до військовослужбовців Збройних Сил України.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Визначаючись відносно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 3 Конституції України права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Змістом ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі - Закон) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1-2 Закону передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Положеннями статті 2 даного Закону передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

У відповідності до частини 1 статті 9 зазначеного Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина 4 даної статті визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Так, частиною 2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Положеннями пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

В свою чергу згідно частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Матеріали справи свідчать, що позивач зі списків особового складу військової частини виключена 04.05.2018 року. При цьому, кошти в сумі 80262,23 грн. зараховані на картковий рахунок позивача 31.07.2018 року, а утримані з виплаченої грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні кошти в сумі 16032,29 грн - лише 15.03.2019 року, що підтверджується випискою про надходження коштів з ПриватБанку.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу військової частини, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей: правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці, а саме Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Однак, вказаними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

При цьому, такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

Згідно з частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із ст. 117 Кодексу Законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу Законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13).

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

Верховний суд у постанові від 06.06.2018 року у справі № 803/1105/16 (провадження № К/9901/11863/18) також наголосив на правомірності посилання судів попередніх інстанцій в аналогічних правовідносинах на норми трудового законодавства, вказавши, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що норми Кодексу законів про працю України в даному випадку не можуть застосовуватись.

Таким чином, враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений із ним лише 15.03.2019 року, суд доходить висновку, що вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправною відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019 року № 350/118/816/пс в нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року в сумі 94432,00 грн., суд зазначає наступне.

У відповідності до пп. "л" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 цей Порядок застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Пунктом 3 Порядку № 100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт; високі досягнення в праці; умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Згідно абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 5 даного Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Положеннями пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2018 року розмір грошового забезпечення за штатною посадою офіцера відділення аналізу та узагальнення інформації військової частини НОМЕР_2 , станом на 01.05.2018 року становить12690,95 грн.(а.с.59).

Судом з`ясовано, що згідно розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року середній заробіток грошового забезпечення позивача за один день складає 416 грн., кількість днів складає 227, у зв`язку з чим сума грошового забезпечення становить 94432 грн. (416 грн. х 227 днів).

Як уже було встановлено, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Враховуючи те, що на день виключення зі списків особового складу військової частини позивач не була забезпечена повністю грошовим забезпеченням за не отримане речове майно, а також позицію Верховного та Конституційного судів щодо застосування ст. 116, 117 до військовослужбовців Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Право позивача на отримання середнього заробітку грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби підтверджено сукупністю належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак позивачем при подачі позову до суду судовий збір не сплачувався

А тому, керуючись положеннями статті 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись, ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати відмову, яка відображена в листі військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2019 року № 350/118/816/пс в нарахуванні та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року протиправною.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2018 року по 15.03.2019 року в сумі 94 432 грн. (дев`яносто чотири тисячі чоториста тридцять дві гривні).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено та підписано судддею 27.06.2019

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 )

Суддя Шаповалова Тетяна Михайлівна