Справа № 200/3700/19-а
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 р. Справа№200/3700/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд: у складі головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі Відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі Відповідач 2), в якому з урахуванням уточненням позовних вимог просив:

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області оформити та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві всі необхідні документи для призначення пільгової пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити замість пенсії по інвалідності пенсію за вислугу років та здійснити відповідний перерахунок пенсії в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення за період: з моменту її призначення (11 вересня 2018 року) по день винесення рішення;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області виплатити суму недоплаченої винагороди за безпосередню участь в АТО в розмірі 1198,22 грн. за лютий березень 2016 року;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області виплатити суму компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 8390,07грн.;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати пенсії за період з 11 вересня 2018 року по лютий 2019 року включно;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити заборгованість з пенсії по інвалідності, що утворилася з 11 вересня 2018 року по лютий 2019 року включно.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач на момент звільнення з Національної поліції України мав вислугу років у календарному обчислені 22 роки 01 місяць 06 днів, у пільговому 33 роки 03 місяці 06 днів, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. а ст. 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (у редакції чинній на час зарахування його до складу внутрішніх справ 5 серпня 1996 року) оскільки, на думку позивача, для призначення пенсії за вислугу років необхідно брати вислугу років в пільговому обчисленні з урахуванням календарної вислуги та саме Головне управління Національної поліції в Донецькій області повинно оформити та направити до пенсійного органу необхідні документи для призначення такої пенсії. Позивач зазначив, що він приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, проте винагорода в повному обсязі не виплачена. При цьому, позивач вказав, що йому повинна бути здійснена компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, що передбачено статтею 117 КзоТ України, оскільки звільнений зі служби в поліції він був 10 вересня 2018 року, проте повний розрахунок був здійснений лише 27 вересня 2018 року. Позивач зазначив, що він є внутрішньо переміщеною особою та у період з 11вересня 2018 року по лютий 2019 року відповідач - 2 виплату пенсії не проводив з невідомих підстав. Вважає дії відповідача - 2 щодо невиплати пенсії протиправними, оскільки відсутні правові підстави для вчинення таких дій.

22 квітня 2019 року відповідач -1, Головне управління Національної поліції в Донецькій області, надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ОСОБА_1 має недостатньо календарної вислуги для отримання пенсії за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб та аргументи щодо застосування в даному випадку норм, які діяли на момент прийому на служу до органів внутрішніх справ суперечать статті 58 Конституції України. Стосовно стягнення грошової винагороди за участь в АТО відповідач зазначив, що зарахування особи до списку осіб, що безпосередньо беруть участь у проведенні антитерористичних операціях, здійснюється на підставі відповідних наказів командирів (штабу АТО), в яких зазначається про дату початку такої участі та дату фактичного завершення такої участі, на підставі вмотивованого рапорту керівника структурного підрозділу, де проходить службу особа, видається відповідний наказ, який є підставою для нарахування грошової винагороди поліцейським, призначеної за безпосередню участь у проведенні АТО. Стосовно стягнення грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок відповідач -1 вказав, що посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України є необґрунтованими, оскільки спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини є Закон України "Про Національну поліцію" та «Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання» якими не передбачено право звільненого працівника поліції на середній заробіток за весь час затримки по день фактичної виплати грошових коштів при звільненні.

Відповідач 2 позов не визнав, 8 травня 2019 року надав відзив на адміністративний позов у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

27 травня 2019 року позивач надав відповідь на відзив відповідача -1 в якому вказав, що на момент прийому його на службу до ОВС діяли одні умови виходу на пенсію за вислугу років, які в подальшому погіршилися. Позивач зазначив, що сутність соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів, що неодноразово висловив Конституційний суд України у своїх рішеннях.

11 червня 2019 року відповідач - 1 надав заперечення з урахуванням уточнення позовних вимог у яких додатково зазначив, що позивачем не вірно визначено розмір середньоденного грошового забезпечення, оскільки такий розмір визначається відповідно до Наказу Національної поліції України від 6 квітня 2016 року №260.

Позивач надав відповідь на відзив Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві вказавши, що доводи відповідача 2, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

5 червня 2019 року представник відповідача 1 надав клопотання про розгляд справи без його участі.

20 червня 2019 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду стосовно позовної заяви про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області виплатити суму недоплаченої винагороди за безпосередню участь в АТО в розмірі 1198,22 грн. за лютий березень 2016 року. Разом з тим, суд зазначає, що вказані виплати мали для позивача постійний характер та включені до грошового забезпечення, тому строк для звернення з цими позовними вимогами позивачем не пропущено.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 5 серпня 1996 року по 6 листопада 2015 року перебував на службі в органах внутрішніх справ, з 7 листопада 2015 року по 10 вересня 2018 року перебував на службі в Національній поліції України, що підтверджується послужним списком та сторонами не заперечується.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 10 вересня 2018 року №384 о/с підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п.2 ч.1 ст.77 Закону України "Про Національну поліцію" (через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції), вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає: 22 роки 01 місяць 06 днів, у пільговому обчисленні - 33 роки 03 місяці 06 днів (а.с. 22, т. 1), що сторонами не заперечується.

Згідно протоколу по пенсійній справі ОСОБА_1 пенсія по інвалідності призначена у розмірі 7307,69 грн. що складає 60% грошового забезпечення.

4 грудня 2018 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою довільної форми з приводу призначення йому пенсії за вислугою років.

17 січня 2018 року Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України повідомив позивача про те, що підготовку необхідних для призначення (порахунку) пенсій документів, в тому числі обчислення вислуги років, визначення грошового забезпечення для обчислення пенсії здійснюють уповноважені органи міністерств та відомств, в яких військовослужбовці проходили службу.

Як встановлено ст.48 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення.

Відповідно до п. 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду №3-1 від 30 січня 2007 року (далі Положення), заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно п. 4 цього Порядку заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії подається до органу, що призначає пенсію, заявником за місцем проживання, а при необхідності - його законним представником за місцем його проживання.

За правилами п. 7 Порядку для призначення пенсії за вислугу років і по інвалідності подаються такі документи, серед іншого, заява про призначення пенсії. Примірник заяви про призначення/перерахунок пенсії, затверджений у додатку 1 цього Порядку.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач має право на призначення пенсії за вислугою років. При цьому, рішення відповідача - 2 про призначення пенсії по інвалідності позивач не оскаржував. Також в матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 від 10 жовтня 2018 року про призначення пенсії по інвалідності. Разом з тим, як встановлено судом, позивач не звертався до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про переведення із одного виду на інший вид пенсії відповідно до вимог, які визначені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За таких обставин, вимоги про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області оформити та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві всі необхідні документи для призначення пільгової пенсії за вислугу років та про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити замість пенсії по інвалідності пенсію за вислугу років та здійснити відповідний перерахунок пенсії в розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення за період: з моменту її призначення (11 вересня 2018 року) по день винесення рішення є необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними у справі доказами.

Щодо вимог про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області виплатити суму недоплаченої винагороди за безпосередню участь в АТО в розмірі 1198,22 грн. за лютий березень 2016 року суд зазначає наступне.

Наказом МВС від 6 квітня 2016 року №259 затверджено Інструкцію про розміри та умови виплати винагороди поліцейським в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій

Відповідно до п. 3 цей Наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських».

Постанова Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року № 18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» набрала чинності 4 лютого 2016 року.

Згідно розділу ІІІ цього Наказу поліцейським за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення АТО та інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода за час перебування в межах визначеної зони (району) проведення воєнного конфлікту чи АТО, інших заходів в умовах особливого періоду в розмірі 1200 гривень, у розрахунку на місяць.

Позивач брав участь в антитерористичній операції, має статус учасника бойових дій, що підтверджується Рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 15 квітня 2016 року №6/І/V/319 (а.с. 27 т. 1) та посвідченням серія НОМЕР_1 від 22 червня 2016 року (т. 1 а.с.25).

Як вбачається із довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 12 квітня 2019 року №412/26/02-2019, за період проходження служби в ГУНП в Донецькій області ОСОБА_1 здійснювалось нарахування та виплата грошової винагороди за безпосередню участь в антитерористичної операції за: - лютий 2016 року в сумі 827,59 грн. за 29 діб (наказ ГУНП в Донецькій області від 23 червня 2016 року №957, - березень 2016 року в сумі 774,19 грн. за 31 добу (наказ ГУНП в Донецькій області від 23 червня 2016 року №957, квітень 2016 року в сумі 800 грн. за 30 діб (наказ ГУНП в Донецькій області від 23 червня 2016 року №957.

Враховуючи те, що винагорода поліцейським за безпосередню участь у проведення АТО за час перебування в межах визначеної зони (району) проведення АТО визначена у розмірі 1200 гривень, у розрахунку на місяць, різниця за лютий-квітень 2016 року складає 1 198,22 грн., тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимог зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 8390,07 грн. суд зазначає наступне.

Суд наголошує, що принцип рівності прав і можливостей та заборона дискримінації у сфері праці закріплені у частині 1статті 21 та у статті 24 Конституції України, статті 21 та 22 Кодексі законів про працю України.

Дискримінацію можна визначити, перш за все, як порушення принципу рівності.

Статтею 23 Загальної Декларації з прав людини встановлено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби в органах поліції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року №804/5864/17.

За таких підстав, посилання відповідача-1 на відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин загальних норм трудового законодавства є необґрунтованими та безпідставними.

Так, згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до частини 1 статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України Про оплату праці від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з якою В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 квітня 2016 року №260 (далі Порядок №260) передбачено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку №260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

В свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, виходячи з розрахунку календарних днів відповідного місяця його служби, а не робочих, як помилково зазначив позивач у позовній заяві.

Як вбачається із довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 29 листопада 2018 року №671, позивачу за липень 2018 року нараховане та виплачене грошове забезпечення у розмірі 12 802,46 грн. без врахування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 2 500,00 грн. (31 календарний день), за серпень 2018 року (31 календарних днів) 12 594,62 грн.

При цьому, суд не приймає до уваги довідку про грошове забезпечення ОСОБА_1 відповідача-1 отриману 20 червня 2019 року на електронну адресу суду, оскільки на відміну від довідки від 29 листопада 2018 року №671 вона не містить доплати за роботу в нічній час та суму індексації. Вказані виплати мають постійних характер та були отримані позивачем з січня по вересень 2018 року, тому в силу Порядку №260 повинні бути включені до грошового забезпечення позивача.

Таким, чином, середньоденне грошове забезпечення складає: 25 397,08 грн. (12 802, грн. + 12 594,62 грн.): 62 календарний день (31 календарний день у липні 2018 року + 31 календарних днів у серпні 2018 року) = 409,63 грн.

Крім того, матеріалами справи підтверджується та не заперечувалось сторонами у справі, що днем остаточного розрахунку з позивачем є 27 вересня 2018 року.

Тобто, період затримки повного розрахунку при звільненні позивача з 11 вересня 2018 року (перший робочий день після звільнення позивача) по 27 вересня 2018 року (дата остаточного розрахунку при звільненні) складає 17 календарних днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 11 вересня 2018 року по 27 вересня 2018 року складає 6 963,71 грн. (17 календарних днів * 409,63 грн.).

Суд зазначає, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача має проводитись шляхом множення розміру середньоденного заробітку на кількість календарних днів (за період вимушеного прогулу), а не робочих днів як зауважує позивач. Відповідно, норми постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.21995 №100 до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Щодо строків звернення до суду з позовом про зобов`язати виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, то з цього приводу варто зазначити правовий висновок, який висловив Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012: «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

9 січня 2019 року за вих. №Т-231/26/02-2019 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області повідомило позивача про те, що органи національної поліції не наділені повноваженнями щодо нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у березні 2019 року.

Тому з огляду на зазначене та за встановлених в цій справі обставин позивачем не пропущено строк звернення з цим позовними вимогами до суду.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати та виплатити заборгованість з пенсії по інвалідності, що утворилася з 11 вересня 2018 року по лютий 2019 року включно суд зазначає.

20 грудня 2018 року ОСОБА_1 видана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №3006-, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

27 березня 2019 року за вих. №63250/02 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що січня 2019 року позивач перебуває на обліку відповідача-2 та з березня 2019 року поновлено виплату пенсії. Сума доплат за минулий період з 11 вересня 2018 року по 28 лютого 2019 року в розмірі 41 380,24 грн., які не були виплачені, у відповідності до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 № 365, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону № 1058-IV зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1)якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 ст. 49 зазначеного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Судом встановлено, що пенсійним органом не проводилась виплату пенсії позивачу без прийняття відповідного рішення.

Проте, Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або іншим законом з питань пенсійного забезпечення не передбачає підставу припинення або зупинення пенсійних виплат.

Крім того, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

Пунктом 1 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межахповноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, оскільки з 11 вересня 2018 року відповідачем не здійснювалася виплата пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Стосовно тверджень відповідача щодо правомірності відмови у виплаті пенсії за минулий період на підставі Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365, суд зазначає. що зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт, не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідач не довів правомірність відмови у виплаті позивачу заборгованості з пенсії, а отже суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

На підставі зазначеного, суд приходить висновку, про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Оскільки відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому в силу вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, б. 86; ) виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) суму недоплаченої винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції у розмірі 1 198,22 грн.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, б. 86; ) виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 963,71 грн.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати ОСОБА_1 за період з 11 вересня 2018 року по лютий 2019 року включно.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, б. 16; ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) заборгованість з виплати пенсії по інвалідності, за період з 11 вересня 2018 року по лютий 2019 року включно.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв