Справа № 140/2435/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/2533/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Довгої О.І.,Запотічного І.І.,

з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі №140/2435/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації, Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене в порядку письмового провадження суддею Ксензюк А.Я. в м. Луцьку Волинської області 21.01.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації (далі - відповідач-1, Департамент СЗН Волинської ОДА), Департаменту соціальної політики Луцької міської ради Волинської області (далі - відповідач-2, Департамент СП Луцької МР) про

- визнання протиправною бездіяльності Департаменту СЗН Волинської ОДА щодо непризначення ОСОБА_1 грошової компенсації на транспортне обслуговування, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування» (далі - Постанова № 228), в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2013 № 536 «Про внесення змін до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 № 228» (далі - Постанова № 536);

- зобов`язання Департаменту СЗН Волинської ОДА призначити позивачу грошову компенсацію на транспортне обслуговування, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 постанови № 228, в редакції постанови № 536, а саме: 29% прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць за друге півріччя 2018 року та в подальшому, до виникнення, зміни чи припинення спірних правовідносин;

- визнання протиправною бездіяльності Департаменту СП Луцької МР щодо ненарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації на транспортне обслуговування, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 постанови № 228, в редакції постанови № 536, а саме: 29% прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць;

- зобов`язання Департаменту СП Луцької МР провести нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації на транспортне обслуговування за друге півріччя 2018 року, з урахуванням виплачених сум та в подальшому, до виникнення, зміни чи припинення спірних правовідносин.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації на транспортне обслуговування, зобов`язано Департамент СП Луцької МР провести нарахування та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 грошової компенсації на транспортне обслуговування. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив Департамент СП Луцької МР, який, покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що Департаментом СП Луцької МР вимоги Постанови №228 виконано повністю, а саме виплачено позивачу у 2018 році компенсацію на транспортне обслуговування у розмірі, встановленому пунктом 2 даної постанови, в тому числі за друге півріччя у сумі 204,33 грн. Розрахунок проведено відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України (Мінсоцполітики) від 28 жовтня 2013 року № 2249/19/93-13 (далі Лист № 2249/19/93-13), яким надано роз`яснення щодо порядку застосування пункту 2 Постанови № 228, в редакції Постанови № 536. Відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 423, Мінсоцполітики має право надавати роз`яснення нормативно-правових актів, зокрема, розробником яких воно було. З урахуванням наведеного вказує, що Міністерством соціальної політики України, як розробником Порядку виплати грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування (далі - Порядок), листом від 28.10.2013 №2249/19/93-13 надано роз`яснення щодо застосування змін пункту 2 вищевказаної постанови. Тому відповідачем-2 правильно проведено нарахування і виплату даної компенсації

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Від відповідачів на адресу апеляційного суду надійшли клопотання про розгляд справи без участі їхніх представників.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, перебуває на обліку в Департаменті СЗН Волинської ОДА на пільгове забезпечення автомобілем. Позивач не має у власності автомобіля.

Як вбачається з розпорядження на компенсацію витрат на транспортне обслуговування інвалідів, затвердженого 26 вересня 2007 року Головним управлінням праці, соціальних питань та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Волинської обласної державної адміністрації (в подальшому перейменоване в Департамент СЗН Волинської ОДА), ОСОБА_1 , як інваліду війни ІІ групи, з 01 серпня 2007 року призначено та виплачується компенсація на транспортне обслуговування інвалідів.

В листопаді 2018 року позивач звернувся до Департаменту СЗН Волинської ОДА та Департаменту СП Луцької МР із заявами, в яких просив призначити і провести перерахунок та виплату компенсації на транспортне обслуговування за друге півріччя 2018 року, виходячи із пункту 2 постанови № 228, а саме: 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.

Листом від 16 листопада 2018 року № Д-501 Департамент СЗН Волинської ОДА повідомив ОСОБА_1 про те, що за інформацією Департаменту СП Луцької міської МР протягом 2018 року позивачу виплачено компенсацію на транспортне обслуговування: за перше півріччя у розмірі 204,33 грн. та за друге півріччя у розмірі 204,33 грн., вказана грошова компенсація виплачена відповідно до діючого Порядку і в межах чинного законодавства.

Також листом від 20 листопада 2018 року № Д-642/060/20-11 Департамент СП Луцької МР повідомив позивача, що відповідно до пункту 2 постанови № 228 та листа № 2249/19/93-13 нарахування грошової компенсації здійснюється щороку після прийняття бюджету за формулою: Х*6міс.+Х*5міс.+Х/12міс.*РВ/2 частини=1 частина суми компенсації, де Х - це прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність; РВ - розмір відсотку (22 чи 29 відсотки). На виконання зазначених норм, Департаментом соціальної політики 28 вересня 2018 року здійснено виплату компенсації на транспортне обслуговування за друге півріччя 2018 року у розмірі 204,33 грн., відтак відсутні законні підстави для виплати вказаної компенсації у збільшеному розмірі.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що бездіяльність Департаменту СП Луцької МР щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації на транспортне обслуговування, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 Постанови №228, в редакції Постанови №536, є протиправною та такою, що порушує законні права та інтереси позивача.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я організму, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначає Закон України від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон № 2961-IV)

Відповідно до частин першої-третьої статті 28 Закону № 2961-IV грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування спеціального автотранспорту та на транспортне обслуговування виплачуються особам з інвалідністю, на дітей з інвалідністю, які відповідно до законодавства мають право на забезпечення спеціальним автотранспортом.

Грошова компенсація на транспортне обслуговування виплачується особам з інвалідністю, законним представникам дітей з інвалідністю, які перебувають на обліку для одержання автомобілів, а також які мають право на забезпечення автомобілями і за власним бажанням відмовилися від їх одержання і бажають отримувати грошову компенсацію чи які не одержали автомобілі у зв`язку з протипоказаннями для їх керування.

Після одержання особою з інвалідністю, законним представником дитини з інвалідністю спеціального автотранспорту виплата їй грошової компенсації на транспортне обслуговування припиняється і виплачується грошова компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля.

Частинами п`ятою та шостою статті 28 Закону № 2961-IV передбачено, що грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування спеціального автотранспорту та на транспортне обслуговування призначають і виплачують місцева державна адміністрація. Порядок виплати і розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Постанови №228 в редакції Постанови №536 передбачено, що грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачуються інвалідам, законним представникам дітей-інвалідів, що мають автомобілі та мотоколяски, - у розмірі відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, на транспортне обслуговування - у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.

Відповідно до пункту 5 Порядку виплати грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування, затвердженого Постановою №228, компенсації виплачуються рівними частинами двічі на рік - у березні за перше та у вересні за друге півріччя поточного року з дня їх призначення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

З аналізу наведених правових норм колегія суддів приходить до переконання, що розмір грошової компенсації на транспортне обслуговування, показники, за якими вона визначається, порядок та періодичність її виплати повністю врегульовані законодавством, яке не передбачає компетенції центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики давати роз`яснення з питань визначення розміру грошової компенсації на транспортне обслуговування.

Суд першої інстанції правильно вказав, що показники і параметр розміру грошової компенсації у нормативному акті виписані достатньо чітко і однозначно для того, щоб визначити конкретну суму цього платежу. Зокрема, положення пункту 2 Постанови № 228 та пункту 5 Порядку треба розуміти так, що 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, є сумою, яка належить до сплати за кожен місяць відповідного півріччя, що виплачується двічі на рік рівними частинами.

Лист №2249/19/93-13, на який посилаються органи соціального захисту населення при обчисленні грошової компенсації на транспортне обслуговування, що виплачується, зокрема особам з інвалідністю, не є нормативно-правовим актом, носить рекомендаційний характер, а тому не підлягає застосуванню при визначенні розміру зазначеної виплати.

Таку ж правову позицію висловлював Верховний Суд у постановах від 23.10.2018 (справа №550/196/16-а), від 03.10.2018 (справа № 524/7830/16-ц).

Крім того, 17 травня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання Департаменту СП Луцької МР про доручення до матеріалів справи листа Міністерства соціальної політики України від 01 лютого 2019 року. У вказаному листі Мінсоцполітики визначило розмір грошової компенсації на транспортне обслуговування автомобіля. При цьому, зазначило, що листи Мінсоцполітики не є нормативно-правовими актами, а лише носять інформаційний, рекомендаційний та не обов`язковий характер, тим самим підтвердивши вищевикладені висновки судів.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку компенсації призначаються: особам, інвалідність яких пов`язана з трудовим каліцтвом, що настало від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, - за розпорядженнями управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі; інвалідам будь-якої іншої категорії - згідно з розпорядженнями Міністерства соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - структурні підрозділи соціального захисту населення).

Розпорядження структурного підрозділу соціального захисту населення оформляється у двох примірниках, один з яких зберігається в особовій справі інваліда, що перебуває на обліку для забезпечення автомобілем, а другий надсилається структурному підрозділу соціального захисту населення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконкому міської, районної у місті ради (далі - районний структурний підрозділ соціального захисту населення).

Компенсації виплачуються: інвалідам внаслідок трудового каліцтва - управліннями або відділеннями виконавчої дирекції; інвалідам будь-якої іншої категорії - районними структурними підрозділами соціального захисту населення незалежно від органу, де інвалід перебуває на обліку як одержувач пенсії (довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії).

Беручи до уваги наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що бездіяльність Департаменту СП Луцької МР щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації на транспортне обслуговування, виходячи з розміру, встановленого пунктом 2 Постанови №228, в редакції Постанови №536, є протиправною та такою, що порушує законні права та інтереси позивача, а тому обґрунтовано задоволив позовні вимоги до відповідача-2.

Що стосується позовних вимог до Департаменту СЗН Волинської ОДА, то такі, як вірно зазначив суд першої інстанції, задоволенню не підлягають, оскільки позивачу з 01 серпня 2007 року призначено компенсацію на транспортне обслуговування, про що свідчить відповідне розпорядження, затверджене 26 вересня 2007 року. При цьому, виплата такої компенсації в належному розмірі належить до повноважень відповідача-2, а щодо самого призначення компенсації судом не встановлено протиправної бездіяльності Департаменту СЗН Волинської ОДА.

Загалом оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі- ЄСПЛ).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (№ 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Право на вмотивованість судового рішення, яке є складовою права на справедливий суд, не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до пункту першого статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі № 140/2435/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 24.06.2019