Справа № 9901/342/19
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

24 червня 2019 року

м. Київ

справа №9901/342/19

адміністративне провадження №П/9901/342/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Саприкіної І. В., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

19 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом, у якому просив визнати протиправними дії Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) щодо залишення без розгляду скарги позивача від 18 березня 2019 року щодо дисциплінарного проступку судді Верховного Суду ОСОБА_2 та зобов`язати ВРП розглянути його скаргу.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що 18 березня 2019 року він звернувся до ВРП зі скаргою на дії судді Верховного Суду ОСОБА_2 під час розгляду справи № 826/8791/15, однак відповідачем безпідставно та необґрунтовано було залишено цю скаргу без розгляду та повернуто її скаржнику.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у цій справі, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За правилами ч. 4 ст. 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, серед інших, справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП. Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у ст. 266 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Конституцією України передбачено, що відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення, зокрема, розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності судді (ч. 10 ст. 131)

Пункт 3 ч. 1 ст. 131 Основного Закону України визначає, що в Україні діє ВРП, яка розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора.

Порядок дисциплінарного провадження щодо судді врегульовано Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), зокрема ч. 1 ст. 107 цього Закону визначено право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) будь-якої особи.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 реалізував своє право на звернення до ВРП, подавши скаргу на дії судді Верховного Суду ОСОБА_2, яка, на думку позивача, вчинила дисциплінарний проступок.

Дисциплінарне провадження розпочинається за скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарна скарга), поданою відповідно до Закону № 1402-VIII, або за ініціативою Дисциплінарної палати чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.

Дисциплінарне провадження включає: 1) попереднє вивчення та перевірку дисциплінарної скарги; 2) відкриття дисциплінарної справи; 3) розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності (ст. 42 Закону № 1798-VIII).

За приписами ст. 108 Закону № 1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Ради у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 43 Закону № 1798-VIII член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач): вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її на відповідність вимогам закону та наявність підстав для (…) залишення без розгляду дисциплінарної скарги; за наявності підстав, визначених п. 1-5 ч. 1 ст. 44 цього Закону, повертає дисциплінарну скаргу скаржнику.

Як установлено судом, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність ВРП щодо невідкриття дисциплінарного провадження відносно судді Верховного Суду ОСОБА_2 та зобов`язання відповідача відкрити таке провадження фактично зводяться до оскарження ухвали члена Першої Дисциплінарної палати ВРП ОСОБА_3 від 12 квітня 2019 року № 2849/0/18-19, якою скаргу позивача від 18 березня 2019 року залишено без розгляду та повернуто скаржнику. Водночас в цій ухвалі зазначено, що така ухвала оскарженню не підлягає відповідно до ч. 4 ст. 44 Закону № 1798-VIII.

З викладених законодавчих приписів можна зробити висновок, що рішення Дисциплінарної палати не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Разом з тим, суд звертає увагу, що в розумінні ст. 51, 52 Закону № 1798-VIII оскарженню до ВРП підлягає рішення дисциплінарного органу Ради, прийняте за результатами розгляду скарги на дії судді по суті.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою ( п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).

Ураховуючи вказані законодавчі норми, суд звертає увагу, що спірна ухвала ВРП, незважаючи на те, що її постановлено у зв`язку зі зверненням позивача, не створює для останнього жодних юридичних прав та/чи обов`язків, а з огляду на завдання дисциплінарного провадження та правовий статус ВРП у цих правовідносинах, рішення цього органу й не може порушувати особистих прав та/або інтересів заявника, а тому позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того суд зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таким чином, позивач звернувся до суду з вимогами, що не підлягають розгляду в судах у силу закону.

Спір, за вирішенням якого звернувся ОСОБА_1 , не підлягає судовому розгляду, тому суд не зазначає, до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За такого правового врегулювання у відкритті провадження в адміністративній справі необхідно відмовити.

Під час вирішення питання щодо відкриття провадження в адміністративній справі враховано правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені, серед інших, у постановах від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17, від 15 березня 2018 року у справі № 800/414/17 та від 19 квітня 2018 року у справі № 800/570/17.

Керуючись ст. 22, 170, 266 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя І. В. Саприкіна