Справа № 200/5748/19-а
Суддя: Арестова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 р. Справа№200/5748/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Арестової Л.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у порядку письмового провадження) в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду в Донецькій області (місце знаходження: вул. Незалежності, буд. 28А, м. Добропілля, Донецька області, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

25 квітня 2019 року ОСОБА_1 , позивач, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду в Донецькій області про:

- визнання протиправним та скасування Рішення № 904 від 04.04.2019 року Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про відмову в призначені пільгової пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язання Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу періоди роботи на підземних роботах ДП «Добропіллявугілля» ВП «Шахта «Новодонецька» з 03.01.2006 року по 28.02.2006 року, з 03.01.2007 року по 19.03.2007 року, з 01.02.2008 року по 01.04.2008 року, та також стаж роботи в ООО «Спецвуглесбут» з 20.03.2007 року по 31.01.2008 року; з 02.04.2008 року по 30.09.2008 року, тобто 1 рік 9 місяців 20 днів стажу;

- зобов`язання Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах згідно ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням всього страхового і пільгового стажу роботи, у тому числі період роботи на підземних роботах в ДП «Добропіллявугілля» ВП «Шахта «Новодонецька», а також стаж роботи в ООО «Спецвуглесбут».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах, відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Рішенням відповідача позивачу відмовлено у призначені пенсії у зв`язку із недостатністю пільгового стажу роботи, оскільки безпідставно, на думку позивача, не включено до розрахунку пільгового стажу період роботи з 03.01.2006 року по 28.02.2006 року, з 03.01.2007 року по 19.03.2007 року; з 01.02.2008 року по 01.04.2008 року в ДП «Добропіллявугілля» ВП «Шахта «Новодонецька»; та стаж роботи в ООО «Спецвуглесбут» з 20.03.2007 року по 31.01.2008 року; з 02.04.2008 року по 30.09.2008 року, тобто 1 рік 9 місяців 20 днів стажу з незрозумілих причин.

Позивач вважає дії відповідача щодо не зарахування стажу роботи протиправними та такими, що порушують його конституційні права, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Представник відповідача до суду надав відзив проти адміністративного позову. У відзиві відповідач зазначив, що Рішенням в.о. начальника управління від 04.04.2019 року № 904 позивачу було відмовлено в призначені пенсії. Відповідно до рішення комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугою років при головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області від 05.03.2019 року № 8/47 підтверджено період роботи на пільгових умовах за списком робіт і професій, затвердженим Постановою № 202 (за фактично відпрацьований час під землею) з 01.09.2004 року по 02.01.2006 року на посаді гірничого майстра підземного в ТОВ «Вуглебуд» з 01.03.2006 року по 02.01.2007 року, з 31.10.2007 року по 31.01.2008 року, з 0204.2008 року по 30.09.2008 року на посаді гірничого майстра підземного, з 20.03.2007 року по 30.10.2007 року на посаді заступника начальника дільниці підземного в ТОВ «Спецвуглебуд», тобто, у позивача наявний в загальній кількості стаж роботи в підземних умовах 24 роки 08 місяців 26 днів.

Щодо позовних вимог про зобов`язання зарахувати до пільгового стажу періоди роботи на ВП «Шахта Новодонецька» з 03.01.2006 року по 28.02.2006 року, з 03.01.2007 року по 19.03.2007 року, з 01.02.2008 року по 01.04.2004 року зазначає, що він зарахований управлінням до пільгового стажу, що підтверджується розрахунком стажу ще до звернення позивача до суду.

Щодо позовних вимог про зобов`язання зарахувати до пільгового стажу періоди роботи на ТОВ «Спецвугдебуд» з 20.03.2007 року по 31.01.2008 року, з 31.10.2007 року по 31.01.2008 року та з 02.04.2008 року по 30.09.2008 року, управління зазначає, що право на призначення пільгової пенсії відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» мають працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах. Вказує, що відповідно до архівної довідки від 20.11.2018 року № 736 виданої ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» про підземні спуски на шахті «Новодонецька», позивач в період з 03.01.2006 року по 28.02.2006 року, з 01.02.2008 року по 30.04.2008 року не здійснював спуски в шахту, а отже, не був безпосередньо зайнятий повний робочий день під землею. В період з 03.01.2007 року по 19.03.2007 року позивач був безпосередньо зайнятий повний робочий день під землею 6 днів, та в період з 01.05.2007 року по 31.05.2007 року та з 01.11.2007 року по 30.11.2007 року не був зайнятий повний робочий день під землею. Таким чином, зазначає, що позивачу зараховано пільговий стаж роботи за фактично відпрацьований час під землею з 01.03.2006 року по 02.01.2007 року (8 місяців 16 днів), з 31.10.2007 року по 31.01.2008 року (1 місяць 7 днів), з 02.04.2008 року по 30.09.2008 року (5 місяців 6 днів) на посаді гірничого майстра підземного, з 20.03.2007 року по 30.10.2007 року (6 місяців 2 дні) на посаді заступника начальника дільниці підземного в ТОВ «Спецвуглібуд».

У зв`язку з чим, представник УПФУ вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, за правилами спрощеного судового провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 27 березня 2019 року звернувся до управління відповідача для призначення пенсії за віком згідно п. 3 ст. 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З трудової книжки НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 працював:

- з 03.01.2006 року по 28.02.2006 року на посаді гірничого майстра підземного з повним робочим днем у шахті на відокремленому підприємстві «Шахта «Новодонецька» Державного підприємства «Добропіллявугілля»;

- з 02.01.2007 року по 08.02.2007 року прийнятий по переводу помічником начальника д ГКР підземного з повним робочим днем у шахті, з 08.02.2007 року по 19.03.2007 року працював на посаді заступника начальника підземного з повним робочим днем у шахті на відокремленому підрозділі «Шахта «Новодонецька» Державного підприємства «Добропіллявугілля»;

- з 20.03.2007 року прийнято по переводу з ОП «шахта «Новодонецька» замісником начальника дільниці підземним з повним робочим днем у шахті на ООО «Спецвуглебуд»;

- з 01.02.2008 року по 01.04.2008 року прийнято по переводу помічником начальника дільниці підземного з повним робочим днем у шахті на відокремленому підрозділі «Шахта «Новодонецька» Державного підприємства «Добропіллявугілля»;

- з 02.04.2008 року по 30.09.2008 року прийнято по переводу з ОП «Шахта «Новодонецька» гірничим майстром підземним з повним робочим днем в шахті на ООО «Спецвуглебуд».

Рішенням комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років при головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області від 05.032019 року № 8/47 вказано, що підтверджено період роботи на пільгових умовах за списком робіт і професій, затвердженим Постановою № 202 (за фактично відпрацьований час під землею) з 01.09.2004 року по 02.01.2006 року на посаді гірничого майстра підземного в ТОВ «Вуглебуд», з 01.03.2006 року по 02.01.2007 року, з 31.10.2007 року по 31.01.2008 року, з 02.04.2008 року по 30.09.2008 року на посаді гірничого майстра підземного, з 20.03.2007 року по 30.10.2007 року на посаді заступника начальника дільниці підземного в ТОВ «Спецвуглебуд».

Рішенням Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 904 від 04 квітня 2019 року йому відмовлено в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи в підземних умовах 25 років.

Вказано, що Рішенням комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років при головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області від 05.03.2019 року № 8/47 підтверджено період роботи на пільгових умовах за списком робіт і професій, затвердженим Постановою № 202 (за фактично відпрацьований час під землею) з 01.09.2004 року по 02.01.2006 року на посаді гірничого майстра підземного в ТОВ «Вуглебуд», з 01.03.2006 року по 02.01.2007 року, з 31.10.2007 року по 31.01.2008 року, з 02.04.2008 року по 30.09.2008 року на посаді гірничого майстра підземного, з 20.03.2007 року по 30.10.2007 року на посаді заступника начальника дільниці підземного в ТОВ «Спецвуглебуд».

Відповідно до архівної довідки про підземні спуски на шахті «Новодонецька» від 20 листопада 2018 року № 736 ОСОБА_1 протягом 2005 року в серпня фактично працював під землею в серпні 11 днів, в вересні 22 дня, в жовтні 21 день, в грудні 22 дня; протягом 2006 року 22 дня в березні, в квітні 18 днів, в червні 18 днів, в липні 22 дні, в серпні 22 дні, в вересні 20 днів, в жовтні 23 дні, в грудня 7 днів; протягом 2008 року в січні 21 день, в травні 10 днів, в червні 19 днів, в липні 23 дня, в серпні 20 днів, в вересні 15 днів.

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно відмови в призначені пенсії позивачу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та Законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 N 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; внесення пропозицій Міністрові соціальної політики щодо забезпечення формування державної політики із зазначених питань; виконання інших завдань, визначених законом.

Відповідно до ст. 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Згідно ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.3 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Відповідно п. 3 Порядку застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383, при визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати її внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Таким чином, довідка уточнюючого характеру може бути основним доказом підтвердження пільгового стажу в період роботи на відповідних посадах або за професіями лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відсутні відповідні записи у трудовій книжці та в тих випадках, коли такий пільговий стаж виник до 21 серпня 1992 року. Після 21 серпня 1992 року основними документами, які підтверджують пільговий стаж в період роботи на відповідних посадах або за професіями, які включені до Списків, є трудова книжка та документи, що підтверджують проведення атестації робочих місць за умовами праці. При цьому, значення трудової книжки та результатів атестації як основних документів, що підтверджують пільговий стаж роботи, встановлено статтями 13, 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.93 N 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 N 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У такій довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що за наявності у позивача основного документу, що підтверджує стаж роботи та відповідного запису у ній, відсутні підстави та необхідність у підтвердженні стажу роботи позивача відповідно до Постанови КМУ № 637, у зв`язку з чим положення Порядку підтвердження стажу роботи, затвердженого вказаною постановою застосуванню у даному випадку не підлягають.

Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що позивач самостійно для призначення пенсії надав документи, серед яких є довідка про підтвердження наявного трудового стажу, виданою ВСП «ШУ «Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» № 736 від 20.11.2018 року, за змістом якої вбачається, що ОСОБА_1 фактично працював під землею повний робочий день протягом 2006 року 22 дня в березні, в квітні 18 днів, в червні 18 днів, в липні 22 дні, в серпні 22 дні, в вересні 20 днів, в жовтні 23 дні, в грудня 7 днів; протягом 2008 року в січні 21 день, в травні 10 днів, в червні 19 днів, в липні 23 дня, в серпні 20 днів, в вересні 15 днів.

Проте, як вже було зазначено судом, згідно ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи та повний робочий день, є трудова книжка.

У разі наявності в управління відповідача сумнівів щодо повного робочого дня позивача, відповідач мав право витребувати у відповідного підприємства табеля робочого часу, відомості про заробітну плату та інше.

Позивач має належним чином оформлену трудову книжку, в якій містяться записи про відповідний трудовий стаж із відомостями, які відповідають вимогам законодавства на підтвердження права на пенсію за віком, відповідно до пункту 3 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову позивачу в призначенні пенсії не відповідає вимогам щодо всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів, є протиправним, а тому суд вважає позовну вимогу про скасування цього рішення обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню.

Також, оцінюючи спірні правовідносини суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, Loizidouv. Turkey, Cyprusv. Turkey), проти Молдови та Росії (зокрема, Mozerv/the Republic of Moldova and Russia, Ilascu and Othersv. Moldova and Russia), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначив ЄСПЛ у справі Latvia (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак, якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачів вимогам.

У справі Будченко проти України (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, статті 14 Закону № 1788, стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).

Суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично. Більше того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що рішення Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 904 від 04.04.2019 року про відмову в призначені пільгової пенсії ОСОБА_1 , з підстав зазначених в рішенні є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Разом з тим, у юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб правого захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне визнати протиправним та скасування рішення Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 904 від 04.04.2019 року про відмову в призначені пільгової пенсії ОСОБА_1 та зобов`язати Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 904 від 27.03.2019 року на призначення пенсії на пільгових умовах згідно норм пенсійного законодавства з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

При цьому, суд вважає, вищевказаний спосіб захисту достатнім, враховуючи обставини по справі.

Згідно положень статті 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

За правилами частин 1, 5 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково та зарахування стажу роботи позивача на підприємствах у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн.

Згідно ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем сплачено суму судового збору, суд приходить до висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду в Донецькій області суми судового збору у розмірі 509 (п`ятсот дев`ять) гривень 87 копійок на користь ОСОБА_1 пропорційно задоволених позовних вимог, як того вимагає ч.2 ст. 4 Закон України Про судовий збір.

Керуючись ст. ст. 139, 244-250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) до Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду в Донецькій області (місце знаходження: вул. Незалежності, буд. 28А, м. Добропілля, Донецька області, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення № 904 від 04.04.2019 року Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про відмову в призначені пільгової пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати ОСОБА_1 до пільгового стажу періоди роботи на підземних роботах ДП «Добропіллявугілля» ВП «Шахта «Новодонецька» з 03.01.2006 року по 28.02.2006 року, з 03.01.2007 року по 19.03.2007 року, з 01.02.2008 року по 01.04.2008 року, та також стаж роботи в ООО «Спецвуглесбут» з 20.03.2007 року по 31.01.2008 року; з 02.04.2008 року по 30.09.2008 року.

Зобов`язати Добропільське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 904 вуід 27 березня 2019 року про призначення пенсії відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням висновків суду по справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Добропільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (місце знаходження: вул. Незалежності, буд. 28А, м. Добропілля, Донецька області, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 509 (п`ятсот дев`ять) гривень 87 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 26 червня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.В. Арестова