Справа № 320/2876/19
Суддя: Журавель В.О.
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2019 року м. Київ справа № 320/2876/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Журавель В.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича про визнання протиправними дії та скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича щодо винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 17 травня 2019 р. у виконавчому провадженні №59128991;

- скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича про стягнення з боржника основної винагороди від 17 травня 2019 р. у виконавчому провадженні № 59128991.

Позовні вимоги щодо протиправності постанови обґрунтовано наступним: солідарні боржники несуть солідарний обов`язок зі сплати основної винагороди приватному виконавцю; в оскаржуваній постанові відповідач не посилається на дійсну вартість майна та не зазначає докази щодо оцінки майна, а на власний розсуд визначає основну суму заборгованості; у застосованій формулі розрахунку винагороди відсутнє зазначення суми; в оскаржуваній постанові не зазначено про солідарність відповідальності боржників (власників предмету іпотеки), що в подальшому може призвести до багаторазового стягнення основної винагороди за одним й тим самим виконавчим документом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 19 червня 2019 р.

Цією ж ухвалою витребувано від відповідача матеріали виконавчого провадження № 59128991 в частині, яка стосується предмета спору.

19 червня 2019 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позову не визнав і просив відмовити в його задоволенні у повному обсязі. Зазначив, що постанова про стягнення з боржника основної винагороди винесена приватним виконавцем правомірно, законно та на підставі норм чинного законодавства України, сума основної винагороди, стягнутої з боржника, визначена вірно, підстави для скасування постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 17 травня 2019 р. відсутні.

У подальшому до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначає, що у виконавчому документі не йдеться про стягнення заборгованості, а лише зазначається сума боргу, яку відповідач помилково вважає сумою, з якої здійснюється відрахування основної винагороди основного виконавця. За таких умов приватному виконавцю для обчислення суми винагороди необхідно було визначити вартість майна, що підлягає передачі (чого зроблено не було). Зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

19 червня 2019 р. до суду надійшло клопотання від позивача про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

19 червня 2019 р. у судове засідання сторони не прибули.

Ураховуючи положення ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи здійснено судом без участі представників сторін у порядку письмового провадження за наявними у справі доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглянуто цивільну справу № 357/426/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору іпотеки недійсним.

Судом встановлено, що 14 серпня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» та фізичною особою ОСОБА_3 укладено кредитний договір №001-2900/756-0054, згідно з яким банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти - 48674,00 швейцарських франків, а позичальник зобов`язувався повернути кредит не пізніше 10 серпня 2037 року та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк сплатити підвищену процентну ставку на рівні 13,5% річних. Сторони передбачали, що у разі звільнення позичальника з роботи в банку процентна ставка передбачається в розмірі 10,45% річних, а підвищена -31,35% річних.

16 серпня 2007 року укладено кредитний договір №001-2902/756-0055, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 19786,00 швейцарських франків, а позичальник зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 10 серпня 2027року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк - підвищену процентну ставку на рівні 13,5% річних. Також сторони передбачали, що у разі звільнення позичальника ОСОБА_3 з роботи в банку, процентна ставка передбачається в розмірі 10,45% річних, а підвищена -31,35% річних .

За додатковими угодами між сторонами від 7 квітня 2014 року сторони передбачали, що до моменту повного виконання зобов`язань за кредитним договором від 14 серпня 2007 року та від 16 серпня 2007 року позичальник сплачує проценти за користування в розмірі 4,5% річних, а за користування кредитом понад встановлений строк, зобов`язується сплатити проценти в розмірі 13,5% річних.

6 вересня 2016 р. рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області первісний позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 14 серпня 2007 року № 001-2900/756-0054, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 42374 швейцарських франків 53 сантими та заборгованості за кредитним договором від 16 серпня 2007року № 001-2902/756-0055, укладеним між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 в розмірі 14957 швейцарських франків 60 сантимів звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 16 серпня 2007 року, а саме на:

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997 року, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19 листопада 1997 року;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997 року, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19 листопада 1997 року;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997року, виданого за наказом ВАТ «Росава» № 1019 від 19 листопада 1997 року;

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 1997 року, виданого за наказом ВАТ «Росава» №1019 від 19 листопада 1997 року.

Цим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надано право ПАТ «Універсал Банк» провести публічні торги за початковою ціною предмета іпотеки, яка визначена на підставі ринкової вартості об`єкта оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Універсал Банк» по 490 грн. 70 коп. судових витрат з кожного.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 грудня 2017 р. апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2016 року у цій справі визнано неподаною та повернуто апелянту.

5 березня 2018 р. на виконання рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 вересня 2016 р. видано виконавчий лист, в якому зазначено, що рішення набрало законної сили 27 грудня 2017 р., виконавчий лист може бути пред`явлений до виконання протягом трьох років з дня вступу рішення в законну силу.

На підставі виконавчого листа відкрито виконавче провадження № 591289991.

17 травня 2019 р. відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні № 591289991. Відповідно до цієї постанови відповідачем зазначено про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 148 922 грн. 73 коп.

Позивач вважає постанову відповідача про стягнення з боржника основної винагороди протиправною та такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 р. № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII). Закон № 1404-VIII визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 19 Закону №1404 передбачено право вибору стягувача щодо пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною 3 ст. 45 Закону №1404 передбачено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

В свою чергу, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 2 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частинами 1-4 статті 31 Закону № 1403 визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 7 ст. 31 Закону № 1403).

Згідно з вимогами ч. 9 ст. 31 Закону № 1403 солідарні боржники несуть солідарний обов`язок із сплати основної винагороди.

На виконання ст. 31 Закону №1403 постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до вимог пункту 19 Порядку, приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. (ч. 6 ст. 48 Закону № 1404-VIII).

Таким чином, з огляду на положення вищезазначених норм слід зробити висновок про те, що постанова про стягнення основної винагороди приватного виконавця виноситься одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Однак, стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 Закону №1403 та пункту 19 Порядку, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми.

В оскаржуваній постанові відповідач зазначив таку формулу розрахунку основної винагороди: основна сума заборгованості х 10 % = 148 922 грн. 73 коп. Проте, у цій постанові відповідачем не зазначено вартість реалізації майна, з якої можна б було вирахувати основну винагороду виконавця, з урахуванням солідарної відповідальності всіх боржників, та не вказано розмір основної суми заборгованості у числовому значенні. За таких обставин застосована формула не містить обов`язкового елементу - числового значення розміру основної суми заборгованості, отже є неконкретною і тому не може бути використана.

При цьому суд звертає увагу, що сума заборгованості у виконавчому листі визначена в іноземні валюті (а саме у 42 374 швейцарських франків 53 сантими + 14 957 швейцарських франків 60 сантимів = 57 332 швейцарських франка 13 сантима). Разом з тим, відповідачем не зазначено у спірній постанові яким чином він визначив цей її розмір у національній валюті України, за яким курсом Національного банку України.

Судом встановлено, що виконавчий лист Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стосується чотирьох боржників, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Проте, відповідачем під час розрахунку суми основної винагороди у спірній постанові не вказано чи стосується вона щодо кожної із зазначених осіб, що лише щодо позивача.

Суд також погоджується з доводами позивача щодо наступного. Статтею 38 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У справі № 357/426/16-ц Білоцерківським міськрайонним судом Київської області прийняв рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом проведення публічних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, яка визначена на підставі ринкової вартості об`єкта оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності.

Виходячи зі змісту поняття "ціна", як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України "Про іпотеку" можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до вимог статей 19, 57 № 1404-VIII сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо така вартість майна змінилася.

Відповідно до ч.1 розділу ІХ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 р. № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431, не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється організатором на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 Закону № 1404-VIII.

У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється Організатором на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 Закон № 1404-VIII.

У той же час, частиною 5 ст. 31 Закону України № 1403-VIII встановлено, що якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Тобто, законодавець передбачив можливість часткового стягнення суми заборгованості, від чого і поставив у залежність остаточну винагороду приватного виконавця.

Отже, фактичне виконання стягнення в рахунок погашення заборгованості шляхом продажу майна (земельних ділянок) з публічних торгів може відбутися на суму, відмінну від тої, що визначена як початкова ціна, а відтак і розмір основної винагороди приватного виконавця може змінитися.

Оскільки відповідачем при винесенні постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 27 травня 2019 р. порушено вимоги порушено положень статті 31 Закону № 1403 та пункту 19 Порядку, то суд погоджується із твердженнями позивача щодо протиправності цієї постанови із наведених вище підстав, оскільки вона є необґрунтованою і не відповідає встановленим вимогам законодавства.

За таких обставин суд визнає, що відповідач, приймаючи постанову про стягнення основної винагороди, діяв всупереч вимогам чинного законодавства України, отже не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України та порушив права позивача.

Позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.

Отже, позовні вимоги про визнати протиправними дій Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича щодо винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 17 травня 2019 р. у виконавчому провадженні № 59128991 та про скасування постанови Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича про стягнення з боржника основної винагороди від 17 травня 2019 р. у виконавчому провадженні № 59128991, є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп. згідно з платіжним дорученням від 31 травня 2019 р. № В881041812.

Суд, керуючись ч. 1 ст. 139 КАС України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо задоволення позовних вимог, присуджує позивачу 768 грн. 40 коп. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича щодо винесення постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 17 травня 2019 р. у виконавчому провадженні №59128991.

Скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича про стягнення з боржника основної винагороди від 17 травня 2019 р. у виконавчому провадженні № 59128991.

Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича (РНКОПП - ) на користь ОСОБА_2 (РНКОПП - НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 294, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач - Приватний виконавець виконавчого округу Трофименко Михайло Михайлович., адреса: вул. Янченка Дмитра, буд. 2, оф. 7, м. Бровари, Київська область, 07401 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Суддя Журавель В.О.

Дата складення рішення суду - 1 липня 2019 року.