Справа № 290/384/19
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 290/384/19

Головуючий у 1-й інстанції: Бабич С.В.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

26 червня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Курка О. П. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременка Богдана Олександровича на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 06 травня 2019 року (повний текст якого складено у смт. Романів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременка Богдана Олександровича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В :

у квітні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременка Богдана Олександровича, в якому просив скасувати постанову відповідача про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ГБ № 330231 від 11 квітня 2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 152-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 1020 грн, за те, що він здійснив паркування свого автомобіля Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 по проспекту Незалежності 55 В в м. Житомирі на місці, призначеному для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувана постанова є незаконною, оскільки відповідач у його присутності розгляд справи про адміністративне правопорушення не проводив, оскаржувану постанову не оголошував, а отже не надав йому можливості скористатися правами, передбаченими ст. 268 КУпАП. Крім цього, позивач зазначив, що на місці паркування, він надав відповідачу усні пояснення про те, що ним здійснюється перевезення ОСОБА_2 , який являється інвалідом другої групи та має явно виражені ознаки інвалідності (відсутність лівої ноги), однак, всупереч вказаному, відповідач вимагав надати документи про наявність інвалідності у ОСОБА_2 .

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 06 травня 2019 року позов задоволено. Постанову старшого інспектора роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременка Богдана Олександровича серії ГБ № 330231 від 11 квітня 2019 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення - штрафу в розмірі 1020 грн. скасовано та закрито справу про адміністративне правопорушення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи. Так, апелянт вказує на те, що відповідачем в повній мірі доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення і наявні у нього відеозаписи підтверджують ту обставину, що позивач не здійснював перевезення пасажира з інвалідністю, а відтак доводи позивача направлені на уникнення відповідальності за ч. 6 ст. 152-1 КУпАП. Крім того, відповідач вказує на неповідомлення його про розгляд справи в суді першої інстанції.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час, та місце апеляційного розгляду справи, повноважних представників в судове засідання не направили.

При цьому, 26 червня 2019 року на електронну адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшла заява від позивача про відкладення розгляду справи, яка не підписана електронно-цифровим підписом у встановленому законом порядку. На підтвердження зазначеного, головним спеціалістом відділу надання інформаційних послуг, руху адміністративних справ та діловодства суду ОСОБА_3 Ю.О. складено відповідну довідку.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що правовий статус електронного цифрового підпису визначає Закон України "Про електронний цифровий підпис" від 22 травня 2003 року № 852-IV. Згідно з ст. 4 вказаного Закону електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів.

Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.

За приписами ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" від 22 травня 2003 року № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним цифровим підписом автора.

Між тим, положеннями ч. 2 ст. 167 КАС України визначено, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.

Таким чином, оскільки заява не містить електронного цифрового підпису, тобто подана без додержання вимог ч. 1 ст. 167 КАС України, то остання не може бути розглянута судом та підлягає поверненню заявнику без розгляду.

З огляду на викладене, протокольною ухвалою колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, 11 квітня 2019 року інспектором роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременком Б.О. було винесено постанову, згідно якої ОСОБА_1 притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 152-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення штраф у розмірі 1020 грн.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 11 квітня 2019 року о 12 годині в м. Житомир по проспекту Незалежності,55 В, ОСОБА_1 здійснив паркування автомобіля Renault Trafic, реєстраційний номер НОМЕР_1 на місці, призначеному для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, не маючи документів про наявність у нього чи в одного з пасажирів інвалідності та явних ознак інвалідності.

Не погоджуючись із даною постановою, позивач звернувся до суду з вимогою про її скасування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач припаркував свій автомобіль на місці, призначеному для безоплатного паркування як водій, який має пасажира з явно вираженою ознакою інвалідності (відсутність нижньої кінцівки). Крім того, суд першої інстанції враховував ту обставину, що відповідач проти адміністративного позову не заперечив, доказів на підтвердження правомірності свого рішення щодо накладення на позивача адміністративного стягнення не надав, що вказує на наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно з пп. 5.38 п. 33.5. Правил дорожнього руху знак 5.38 "Місце для стоянки" застосовується для позначення місць та майданчиків для стоянки транспортних засобів.

Відповідно до Правил дорожнього руху розмітка 1.30 позначає місця стоянки транспортних засобів, які перевозять інвалідів чи на яких установлено розпізнавальний знак "Інвалід".

Законом України від 22.06.2017 №2109-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за паркування, зупинку, стоянку транспортних засобів на місцях, призначених для осіб з інвалідністю" статтю 152-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення доповнено частиною шостою відповідно до якої, паркування транспортного засобу на місцях, призначених для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, водієм, який не має документів про наявність у нього чи в одного з пасажирів інвалідності (крім явно виражених ознак інвалідності) - тягнуть за собою накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Положеннями п. 22 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1342 визначено, що на майданчиках для паркування обов`язково облаштовуються місця (в обсязі 10 відсотків загальної кількості, але не менш як одне місце) передбаченого стандартами розміру, позначені дорожніми знаками та розміткою для паркування транспортних засобів, зазначених у ч. 6 ст.30 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

На місцях для паркування транспортних засобів, зазначених у ч. 6 ст.30 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не можуть бути розміщені інші транспортні засоби.

У разі паркування на місцях, призначених для паркування транспортних засобів, зазначених у ч. 6 ст.30 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", інших транспортних засобів користувачі цих засобів несуть відповідальність згідно із законодавством.

Системний аналіз вказаних вище норм права дає підстави для висновку, що паркування транспортного засобу на місцях, призначених для безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, водієм, який не має документів про наявність у нього чи в одного з пасажирів інвалідності (крім явно виражених ознак інвалідності) створює об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 152-1 КУпАП.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 1061, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 1162, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя і п`ята статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128 - 129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста і сьома статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 184, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За приписами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).

Положеннями ч. 1 ст. 268 КУпАП визначені права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Так, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно правомірності винесення оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції вказує на наступне.

Разом з апеляційною скаргою відповідачем надано відеозапис з бодікамери інспектора, на якому чітко зафіксовано, як позивач надає пояснення, що здійснив паркування свого автомобіля на місці стоянки транспортних засобів, які перевозять інвалідів лише на хвилинку. На запитання відповідача про наявність посвідчення інваліда позивач відповів, що такого немає.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, з даного відеозапису не вбачається, що позивач надавав будь-які пояснення відповідачу щодо того, що він перевозив пасажира - ОСОБА_2 , який являється інвалідом другої групи та має явно виражені ознаки інвалідності (відсутність лівої ноги). При цьому, на даному відеозаписі зафіксовано наявність зовсім іншого пасажира - жінки, особу та статус якої не встановлювався.

Натомість, на підставі пояснень свідка - ОСОБА_2 суд першої інстанції прийшов до висновку, що 11.04.2019 о 12 год. позивач припаркував свій автомобіль на місці, призначеному для безоплатного паркування як водій, який має пасажира з явно вираженою ознакою інвалідності (відсутність нижньої кінцівки). Суд першої інстанції прийшов до висновку, що враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 перевозив особу з інвалідністю, а саме ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ групи, то він припаркувався, не порушуючи ПДР України.

Колегія суддів не погоджується з вказаною позицією суду першої інстанції, оскільки, як встановлено колегією суддів при перегляді відеоматеріалів, при спілкуванні з інспектором позивач не повідомляв обставин, про які розповів свідок в суді першої інстанції та не надав відповідачу будь-яких пояснень, з посиланням на відповідні докази, тобто жодним чином не реалізував свої права, передбачені ст. 268 КУпАП, а відтак і відповідач, приймаючи оскаржувану постанову, не був обізнаний про обставини, на які посилається ОСОБА_1 вже при розгляді справи в суді першої інстанції.

Між тим, згідно з ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, ключовим питанням для вирішення даної справи є з`ясування обставини чи дійсно позивач перевозив пасажира - ОСОБА_2 з явно вираженою ознакою інвалідності (відсутність нижньої кінцівки).

З даного приводу колегія суддів враховує доводи апеляційної скарги відповідача про те, що в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази того, що свідок - ОСОБА_2 дійсно має статус особи з ІІ групою інвалідності, а відтак судом першої інстанції не з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення даної справи.

Більше того, колегія суддів вказує на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що відповідач проти адміністративного позову не заперечив та доказів на підтвердження правомірності свого рішення щодо накладення на позивача адміністративного стягнення не надав, враховуючи, що в матеріалах справи взагалі відсутні докази направлення відповідачу копії ухвали про відкриття провадження у справі, копії позовної заяви, а також повістки про виклик до суду, що фактично позбавило можливості останнього надати відзив на адміністративний позов та докази на підтвердження правомірності винесення оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

За приписами ст. 269 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив). Копії позовної заяви та доданих до неї документів направляються відповідачу й іншим учасникам справи на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - електронною поштою, якщо така відома суду, або надаються для ознайомлення в судовому засіданні.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зважаючи на те, що при повідомленні відповідача про дату, час та місце розгляду справи, а також при направленні копії позовної заяви та доданими до неї документів судом першої інстанції не дотримано вимог ст.ст. 268, 269 КАС України, то з урахуванням вимог ч. 4 ст. 308 КАС України колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта щодо можливості подання відповідних відеозаписів з бодікамери інспектора лише до суду апеляційної інстанції і зазначені докази враховані судом під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справа про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем в повній мірі доведено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 6 ст. 152-1 КУпАП, а відтак постанова серії ГБ № 330231 від 11 квітня 2019 року винесена правомірно.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременка Богдана Олександровича задовольнити повністю.

Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 06 травня 2019 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Яременка Богдана Олександровича про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності відмовити.

Постанова суду набирає законної сили у порядку ст.ст. 272, 325 КАС України та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України не може бути оскаржена.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 червня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Курко О. П. Гонтарук В. М.