Справа № 821/3665/15-а
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 червня 2019 року

Київ

справа №821/3665/15-а

адміністративне провадження №К/9901/8039/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Тацій Л.В.,

суддів: Рибачука А.І., Стеценка С.Г., -

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє через представника - ОСОБА_2 , на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року (прийняту судом у складі: головуючого Зуєвої Л.Є., суддів: Шевчук О.А., Федусика А.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича (далі - Уповноважена особа Фонду, Фонд, Банк відповідно), треті особи: Фонд, Банк, про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 через представника звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення про визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) "Зростаючий" від 06 лютого 2015 року № 003-21504-060215 (далі - Договір банківського вкладу) та зобов`язати подати до Фонду додаткову інформацію про ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладами в Банку за рахунок Фонду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Херсонський окружний адміністративний суд постановою від 19 січня 2016 року позов задовольнив частково.

Визнав протиправними дії Уповноваженої особи Фонду щодо застосування наслідків нікчемності Договору банківського вкладу, укладеного між Банком та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Визнав протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду щодо невключення ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в Банку за рахунок Фонду, відповідно до Договору банківського вкладу.

Зобов`язав Уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію стосовно вкладника ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), якій необхідно здійснити відшкодування коштів за вкладом за рахунок Фонду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не довів належними доказами, що вищевказаний Договір банківського вкладу має ознаки нікчемності у розумінні норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та частини третьої статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 4452-VІ).

Крім того, відповідач не приймав рішення про визнання нікчемним Договору банківського вкладу, тому суд вважає, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав, так як в даному випадку права позивача порушені діями відповідача щодо застосування наслідків нікчемності правочину, а тому вимога про скасувати рішення Уповноваженої особи Фонду про визнання нікчемним договору банківського вкладу задоволенню не підлягає, а відтак - суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Водночас, суд зазначає, що оскільки позивача не включено до переліку вкладників банку, які мають право на отримання відшкодування, внаслідок застосування відповідачем на стадії введення тимчасової адміністрації в Банку наслідків нікчемного правочину, без належних на це правових підстав, суд, керуючись приписами частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати такі дії відповідача протиправними.

Зазначає суд і про те, що відповідачем не надано суду належних доказів, які б підтвердили факт надання Договором банківського вкладу будь-яких пільг чи переваг кредиторам банку, які б не були встановлені законодавством або внутрішніми документами банку. Доводи відповідача про те, що за рахунок здійсненого позивачу відшкодування коштів за його вкладом буде фактично відшкодовано за рахунок Фонду кошти за вкладом іншій особі - ОСОБА_3 , є лише припущенням відповідача. Умови згаданого договору банківського вкладу також не передбачають прямо або опосередковано надання цій особі будь-яких пільг або переваг.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 16 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасував та прийняв нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що Договір банківського вкладу, на який посилається позивач, є нікчемним, а тому Банком правомірно застосовано наслідки нікчемності до цього договору, при цьому рішення комісії, наказ про визнання цього договору нікчемним та дії банку щодо перерахування на поточний рахунок ініціатора переказу коштів позивачем оскаржені не були.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

07 квітня 2016 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а постанову суду першої інстанції залишити в силі.

У скарзі посилається на відсутність в матеріалах справи будь-яких ознак фіктивності Договору банківського вкладу.

У запереченнях на касаційну скаргу Уповноважена особа Фонду просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 07 квітня 2016 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». З цієї дати набула чинності нова редакція Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень КАС касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На виконання вимог підпункту 7 пункту 1 Перехідних положень справа була передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2019 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Тацій Л.В., судді: Рибачук А.І., Стеценко С.Г., справу передано головуючому судді.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

06 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Банком укладено договір банківського вкладу (депозиту) "Зростаючий" у євро № 003-21504-060215 (Договір банківського вкладу), предметом якого є розміщення вкладу в сумі 7000,00 євро на строк до 20 лютого 2015 року із виплатою відсотків.

06 лютого 2015 року ОСОБА_3 з р/р № НОМЕР_2 на р/р НОМЕР_3 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 , було перераховано 7 000,00 євро. Тобто, на рахунок позивача перераховані кошти в сумі 7000,00 євро, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 45504859 від 06 лютого 2015 року та виписками по особовим рахункам.

Постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 02 березня 2015 року № 150 прийнято рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 02 березня 2015 року № 50 "Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ "Дельта Банк" з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича.

За наслідками засідання Комісії з перевірки правочинів за вкладними операціями Банку, призначеної наказом Уповноваженої особи Фонду від 29 травня 2015 року № 408, оформленого протоколом від 15 вересня 2015 року, та на виконання наказу відповідача від 16 вересня 2015 року № 813 застосовано наслідки нікчемності договорів банківського вкладу, за якими здійснено перерахування коштів на вклади як третім особам, так і власникам депозитних рахунків з підстав, визначених пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VІ.

23 вересня 2015 року на адресу ОСОБА_1 представником Банку надіслано повідомлення про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) "Зростаючий" від 06 лютого 2015 року № 003-21504-060215, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , згідно з пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VІ.

02 жовтня 2015 року Правлінням НБУ прийнято постанову № 634 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Дельта Банк".

Згідно з інформацією, опублікованою на офіційному веб-сайті Фонду, 02 жовтня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 181 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку", яким призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернулася до суду, посилаючись на те, що за вказаним рішенням позивача незаконно позбавлено права на відшкодування вкладу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 826/1476/15) виснував, що перелік передбачених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VI підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, є виключним. Положення статті 228 ЦК не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання про віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині третій статті 38 Закону № 4452-VI.

У цьому рішенні суд зазначив також, що поняття «подрібнення вкладів», «розбивка вкладів», вжиті у судових рішеннях, не є правовими. Фактично під «подрібненням» чи «розбивкою» розуміється перерахування коштів з рахунку однієї фізичної особи на рахунок іншої.

Якщо внаслідок проведених операцій Фонду, а не банку, завдані збитки (штучно збільшена сума гарантованих державною виплат), то стаття 38 Закону № 4452-VI не може бути застосована, а Фонд має звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі статті 228 ЦК. Лише за наявності рішення суду можна застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею.

Згідно з положеннями статей 37, 38 Закону № 4452-VI Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення факту нікчемності правочинів, тобто мають право здійснити перевірку таких правочинів стосовно їх нікчемності, прийняти відповідне рішення про виявлення факту нікчемності правочину і повідомити про це сторони правочину, а також вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочинів.

При цьому при виявленні нікчемних правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати правочини нікчемними. Правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу банку, підписаного уповноваженою особою Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК та частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи була проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ банку не є підставою для застосування таких наслідків. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом банку, який підписала уповноважена особа Фонду як особа, що здійснює повноваження органу управління банку.

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 802/351/16-а Велика Палата Верховного Суду за подібних до встановлених у справі, що розглядається, обставин зазначила, що відповідно до умов договору банківського вкладу (депозиту) на відповідному банківському рахунку розміщено 8000 доларів США строком до 22 січня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням.

Укладення зазначеного договору й зарахування коштів на рахунок відбулись до початку віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних та запровадження тимчасової адміністрації (02 березня 2015 року).

Отже, вклад розміщено на рахунку АТ «Дельта Банк» до запровадження тимчасової адміністрації, а тому позивач підпадає під дію гарантій відшкодування коштів за вкладом на підставі статті 26 Закону № 4452-VI. При цьому, відповідач не навів правових підстав для невключення позивача до переліку вкладників АТ «Дельта Банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, відповідно до приписів Закону № 4452-VI.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з позицією судів попередніх інстанцій, які дійшли висновку, що позивач є особою, яка набула право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, і неподання інформації про позивача, як вкладника банку, до переліку протягом трьох днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії дає підстави для зобов`язання Уповноваженої особи Фонду подати до Фонду додаткову інформацію щодо позивача, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в АТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду.

Ці висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, ухвалені за результатами розгляду справ, фактичні обставини яких є певним чином подібними до фактичних обставин, встановлених у справі, що розглядається, - спір у справі, що розглядається, також стосується правомірності дій Уповноваженої особи Фонду щодо відмови включити позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, тому колегія суддів у вимірі фактичних обставин цієї справи вважає, що суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції про визнання протиправною відмови Уповноваженої особи Фонду подати до Фонду додаткову інформацію щодо позивача, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, яке відповідає закону.

За змістом частин першої та другої статті 341 КАС (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до статті 352 КАС суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За наведених обставин, рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

За правилами частини першої, шостої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту в) пункту 4 частини першої статті 356 КАС в резолютивній частині постанови касаційного суду зазначається рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

ОСОБА_1 за подання касаційної скарги сплатила судовий збір у сумі 1169 грн 28 коп. Ця обставина підтверджується квитанцією від 04 квітня 2016 року № 1.

У касаційній скарзі заявлено вимогу повернути за наслідками розгляду касаційної скарги судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи цим судом.

Такі обставини відповідно до вимог статті 139 КАС зумовлюють ухвалення рішення про стягнення з Фонду на користь позивача судових витрат, пов`язаних із розглядом касаційного скарги, яку вона подала.

Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє через представника - ОСОБА_2 , задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року скасувати.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 19 січня 2016 року залишити в силі.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1169 (одна тисяча сто шістдесят дев`ять) гривень 28 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.В. Тацій

Судді : А.І. Рибачук

С.Г. Стеценко