Справа № 640/2396/19
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 червня 2019 року № 640/2396/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Огурцов О.П., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної кримінально-виконавчої служби України

про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної кримінально-виконавчої служби України про визнання протиправним та скасування рішення Центральної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення Державної кримінально-виконавчої служби України від 07.08.2018 № 1/4285-19 К-89.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2019 адміністративний позов залишено без руху. У встановлений судом строк позивач усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою від 14.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем, за відсутності на те правових підстав, відмовлено позивачу у переведенні із Замкової виправної колонії (№58) до установи виконання покарань Івано - Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей та в рішенні не наведено належного обґрунтування відповідної відмови.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, обґрунтований тим, що за результатами розгляду звернення позивача від 26.06.2018 про переведення його із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарання Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей 07.08.2018 прийнято рішення відмовити у його переведенні з огляду на відсутність підстав передбачених частиною другою статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України. Також відповідач посилався на те, що відповідно до довідки начальника оперативного відділу Замкової виправної колонії (№ 58) від 26.06.2018, обставини, які перешкоджають подальшому перебуванню позивача в Замковій виправній колонії (№ 58), відсутні.

Позивачем надано суду відзив на позовну заяву в якому зазначено, що обставиною, яка зумовлює наявність підстав для його переведення до установи виконання покарань Івано - Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей є факт того, що Замкова виправна колонія (№58) знаходиться на значній відстані від його сім`ї, які в наслідок цього позбавлені можливості бачитись з ним.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 подано заяву від 25.06.2018 в якій викладено прохання щодо переведення його із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарання Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей з метою забезпечення можливості побачень з родичами.

Супровідним листом від 27.06.2018 № К-21 Державною установою "Замкова виправна колонія (№58)" Центрально - західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України направлено до Адміністрації Державної кримінально - виконавчої служби України звернення засудженого ОСОБА_1 з приводу переведення.

Відповідно до пункту 2.7 протоколу від 07.08.2018 № 4 Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення (далі - Комісія, Центральна комісія) за результатами розгляду звернення засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про його переведення із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей вирішено відмовити ОСОБА_1 у переведенні враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально - виконавчого кодексу України.

Супровідним листом від 08.08.2018 № 1/4-8747/Мл Адміністрацією Державної кримінально - виконавчої служби України направлено на адресу Замкової виправної колонії (№58) витяг з протоколу засідання Центральної комісії Адміністрації ДКВС України від 07.08.2018 № 4 та повідомлено про те, що Центральною комісією Адміністрації ДКВС України 07.08.2018 прийнято рішення про відмову у переведенні засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей, враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

В зазначеному витязі вказано наступне: "Центральною комісією Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення розглянуто клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про переведення його із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей, та прийнято рішення від 07.08.2018 № 2.7/4-2018 про відмову в переведенні, враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Рішення Центральної комісії Міністерства юстиції України може бути оскаржено до суду у порядку, передбаченому чинним законодавством України.".

ОСОБА_1 не погоджуючись з рішенням Центральної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення Державної кримінально-виконавчої служби України від 07.08.2018 щодо відмови у його переведенні із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Щодо визначення підсудності справи суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 2 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 затверджено Положення про Міністерство юстиції України, відповідно до якого Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, зокрема, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Згідно з пунктом 3 вказаного Положення основними завданнями Мін`юсту, серед іншого, є: забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; забезпечення формування системи наглядових, соціальних, виховних та профілактичних заходів, які застосовуються до засуджених та осіб, узятих під варту; контроль за дотриманням прав людини і громадянина, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань, реалізацією законних прав та інтересів засуджених та осіб, узятих під варту.

Відповідно до підпункту 958 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань визначає вид установи виконання покарань, у якій відбуватимуть покарання засуджені до позбавлення волі, здійснює розподіл, переводить їх та осіб, узятих під варту, з однієї установи до іншої.

Згідно з пунктом 7 вказаного Положення Мін`юст здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи Мін`юсту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.09.2017 №709 "Про утворення міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань" утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до пункту 3 розділу І Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 680/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.02.2017 за № 266/30134 центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Пунктом 1 розділу IV вказаного Положення встановлено, що у своїй діяльності комісії керуються Конституцією України та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства, Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року N 228, вироком суду, а також цим Положенням та матеріалами про особу засудженого.

Позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центральної комісії від 07.08.2018 № 1/4285-19 К-89.

Таким чином, у спірних правовідносинах Адміністрація Державної кримінально-виконавчої служби України діяла як суб`єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій у сфері управління виконання кримінальних покарань та пробації, а тому правомірність винесення рішення про відмову в переведенні засудженого з однієї установи відбування покарання до іншої може бути предметом перевірки в суді адміністративної юрисдикції.

При цьому суд звертає увагу на те, що положеннями статей 537 та 539 Кримінального процесуального кодексу України, якими визначено перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, та порядок вирішення судом питань, пов`язаних із виконанням вироку, не передбачено можливість розгляду судами за правилами Кримінального процесуального кодексу України скарг засуджених на рішення Комісії про відмову в переведенні з однієї установи відбування покарання до іншої.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 822/3059/17.

Отже, даний адміністративний позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частин першої та другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Частинами першою та другою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Згідно з частиною шостою статті 57 Кримінально-виконавчого кодексу України допускається переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого для розміщення засудженого за місцем проживання його близьких родичів за наявності поважних причин, що перешкоджають подальшому перебуванню засудженого в цьому виправному центрі. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправного центру, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Відповідно до статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Згідно пункту 17.1. Рекомендацій №R (2006) 2 Комітету Міністрів держав-учасниць "ЄВРОПЕЙСЬКІ ПЕНІТЕНЦІАРНІ ПРАВИЛА" прийнятих Комітетом Міністрів на 952-й зустрічі Заступників Міністрів 11.01.2006 по можливості, ув`язнені повинні направлятися для відбуття покарання в пенітенціарні установи, розташовані поблизу від міста проживання або місць соціальної реабілітації. При розподілі варто враховувати вимоги, пов`язані із продовженням кримінального розслідування та забезпеченням безпеки, а також потребу створення відповідного режиму для всіх ув`язнених. По можливості, варто узгоджувати з ув`язненим первісно призначене для нього місце відбуття покарання та будь-які наступні переведення з однієї пенітенціарної установи до іншої.

Таким чином, переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії.

Позивач відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії №58.

Відповідно до пункту 2.7 протоколу від 07.08.2018 № 4 Центральної комісії за результатами розгляду заяви позивача від 25.06.2018 про його переведення із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей йому відмовлено у переведенні враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 93 Кримінально - виконавчого кодексу України.

Відповідно до довідки по особовій справі позивача, яка надавалась разом з заявою від 25.06.2018 близькі родичі позивача, а саме батько, мати, донька, сестра, бабця проживають за адресою: у АДРЕСА_1 .

Як вбачається з характеристики, складеної Замковою колонією № 58 від 26.06.2018, довідки по особовій справі та копії паспорту позивача, позивач є уродженцем Івано - Франківської області.

Позивач, у поданій ним заяві від 25.06.2018, зазначає, що його родичам важко відвідувати його через значну відстань до місця відбуття покарання, що перешкоджає їх сімейному зв`язку.

Отже, значна відстань від місця проживання позивача та його близьких до місця його відбування покарання є перешкодою у спілкуванні засудженого з рідними.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Вінтман проти України (Vintman v. Ukraine, № 28403/05) зазначено, що засуджені до позбавлення волі мають "надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу". Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі. У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя.

У своїй заяві від 25.06.2018 позивач просив перевести його не до певної установи виконання покарань, а до будь-якої установи виконання покарань, максимально наближеної місця постійного проживання близьких родичів, а саме установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей.

У відмові. викладеній в протоколі від 07.08.2018 № 4, та витязі з зазначеного протоколу, а також в наданому суду відзиві відповідачем не наведено жодних законних підстав та не обґрунтовано відмову позивачу у переведені до іншої установи відбування покарань максимально наближеної до його місця проживання до засудження та до місця постійного проживання близьких родичів, зокрема, до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей.

В свою чергу, Європейський суд з прав людини в пункті 83 рішення у справі «Родзевілло проти України» від 14.01.2016 зазначив, що Конвенція не надає засудженим права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені можуть бути відокремлені від своїх сімей та відбувати покарання на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності у справі «Оспіна Варгас проти Італії» (Ospina Vargas v. Italy), заява № 40750/98, від 6 квітня 2000 року). Проте абсолютно неприйнятним є позбавлення засудженого усіх прав за статтею 8 Конвенції лише на підставі його статусу як особи, що відбуває покарання за вироком суду (див., наприклад, рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії»( Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), заяви №№ 11082/06 та 13772/05, п. 836, від 25 липня 2013 року). Важливим елементом права ув`язненого на повагу до його сімейного життя є надання йому пенітенціарними органами допомоги у підтриманні зв`язків з його близькими (див., наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії» (№ 2) (Messina v. Italy (no. 2», заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х). Тримання особи в установі виконання покарань, яка розташована настільки далеко від сім`ї засудженої особи, що робить побачення з членами сім`ї дуже важкою або навіть неможливою справою, за певних обставин може становити непропорційне втручання у сімейне життя (див., наприклад, згадане рішення у справі «Вінтман проти України» (Vintman v. Ukraine), пп. 78 та 103-104). Хоча Суд погодився з тим, що національні органи влади повинні мати широкі дискреційні повноваження щодо питань, які стосуються виконання покарань, розподіл засуджених по установах виконання покарань не повинен залишатися цілком на розсуд адміністративних органів влади. Інтереси засуджених щодо підтримання принаймні якихось сімейних та соціальних зв`язків повинні братись до уваги (див., наприклад, згадане рішення у справі «Ходорковський та Лєбєдєв проти Росії» (Khodorkovskiy and Lebedev v. Russia), пп. 836-838 та 850).

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те що відповідачем належним чином не розглянуто заяву позивача від 25.06.2018 та за результатами її розгляду не прийнято обґрунтованого рішення, а отже наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Центральної комісії щодо відмови позивачу у його переведенні із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей та зобов`язання повторно розглянути заяву позивача від 25.06.2018.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 16.05.2019 у справі № 822/3011/17 (адміністративне провадження №К/9901/47570/18).

Водночас суд звертає увагу на наступне.

Рішення Центральної комісії щодо відмови позивачу про його переведення із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей прийнято на засіданні комісії 07.08.2018 за результатами якого складено протокол № 4 та викладено у пункті 2.7 вказаного протоколу.

Позивач у позовній заяві просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 07.08.2018 № 1/4285-19 К-89, водночас вказані реквізити належать супровідному листу, яким Адміністрацією Державної кримінально - виконавчої служби України направлено на адресу Замкової виправної колонії (№58) витяг з протоколу засідання Центральної комісії Адміністрації ДКВС України від 07.08.2018 № 4 та повідомлено про те, що Центральною комісією Адміністрації ДКВС України 07.08.2018 прийнято рішення про відмову у переведенні засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей, враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

У витязі з протоколу, який направлено вказаним супровідним листом вказано про те, що за результатами розгляду клопотання позивача про переведення його із Замкової виправної колонії (№58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей, та прийнято рішення від 07.08.2018 № 2.7/4-2018 про відмову в переведенні, враховуючи відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

У відповіді на відзив позивач просить суд скасувати рішення від 07.08.2018 № 2.7/4-2018.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про те, що позовна вимога щодо визнання протиправним та скасування рішення Центральної комісії щодо відмови позивачу у його переведенні із Замкової виправної колонії (№58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей підлягає задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення від 07.08.2018 № 2.7/4-2018

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на викладене, керуючись статтями 241, 243, 244, 245, 246, 262, 263, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , Замкова виправна колонія (№58) до Державної кримінально-виконавчої служби України (04053, м. Київ, вул. Мельникова, 81) про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення від 07.08.2018 № 2.7/4-2018 Центральної комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення Державної кримінально-виконавчої служби України щодо відмови в ОСОБА_1 у задоволенні заяви від 25.06.2018 про його переведення із Замкової виправної колонії (№ 58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей.

3. Зобов`язати Державну кримінально-виконавчу служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 25.06.2018 про його переведення із Замкової виправної колонії (№58) до установи виконання покарань Івано-Франківської, Львівської, Тернопільської або Закарпатської областей.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом нею тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.П. Огурцов