Справа № 480/550/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 р.Справа № 480/550/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 07.03.19 року по справі № 480/550/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (далі по тексту - ГУ Держгеокадастру у Сумській області, відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Сумської міської ради Сумської області, яка викладена в листі від 14.01.2019 № М-16000-251/21-19;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Сумської міської ради Сумської області.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 по справі № 480/550/19 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії.

Визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 гектара за рахунок земель сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Сумської міської ради Сумської області, викладеної у листі від 14.01.2019 №М-16000-251/21-19.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Сумській області (40021, м. Суми, вул. Петропавлівська, 108, ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 гектара за рахунок земель сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Сумської міської ради Сумської області.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 по справі № 480/550/19, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що відповідно до інформаційної довідки, наданої Міськрайонним управлінням у м. Суми та Сумському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 10.01.2019 №28/415-19, земельна ділянка, вказана позивачем у викопіюванні, знаходиться в зоні магістральних доріг та зелених насаджень. Таким чином, місце розташування земельної ділянки, яку бажає отримати у власність позивач, у розумінні ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України, не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Вказує, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив виключно з того, що спірна земельна ділянка віднесена до категорії земель сільськогосподарського призначення і при цьому не врахував того, що відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель із визначенням кодів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, дороги по коду 18.00 даної класифікації також відносяться до земель сільськогосподарського призначення, однак це не означає, що кожен бажаючий може отримати у власність таку земельну ділянку. Таким чином, відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Стверджує, що задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою, є втручанням у дискреційні повноваження відповідача як суб`єкта владних повноважень та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 гектара за рахунок земель сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Сумської міської ради Сумської області. Разом із заявою позивачем надані необхідні документи.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 14.01.2019 №М-16000-251/21-19 позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва на території Сумської міської ради Сумської області та повідомлено про наявність підстав, що ускладнюють отримання позивачем земельної ділянки. А саме, зазначено, що відповідно до інформаційної довідки, наданої Міськрайонним управлінням у м. Суми та Сумському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 10.01.2019, бажана земельна ділянка знаходиться в зоні магістральних доріг та зелених насаджень.

Не погодившись із вказаною відмовою, позивач звернулася до суду з цим позовом про визнання її протиправною та скасування, зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Сумській області надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Сумської міської ради Сумської області.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, оскільки ГУ Держгеокадастру у Сумській області у спірних відносинах діяло не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з пп.13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, Головне управління Держгеокадастру в області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

З аналізу наведених норм вбачається, що відповідача наділено повноваженнями розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується з ч. 3 ст. 123 ЗК України, згідно з якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, Земельним кодексом України передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Відмова у наданні дозволу з інших підстав не допускається.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Зі змісту листа відповідача від 14.01.2019 № М-16000-251/21-19 судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою слугувало те, що землі, за рахунок яких планується відведення земельної ділянки у власність, знаходяться в зоні магістральних доріг та зелених насаджень.

В той же час, згідно з інформаційною довідкою Міськрайонного управління у м.Сумах та Сумському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 10.01.2019, спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, форма власності - державна, інформація щодо фактичного використання земельної ділянки в управлінні відсутня; земельна ділянка розташована за межами населеного пункту; земельна ділянка, яка планується для надання у власність або користування, іншим особам не надавалась.

Посилання відповідача на вказану довідку в обґрунтування невідповідності місця розташування спірної земельної ділянки вимогам нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Так, відповідач стверджує, що згідно з розпорядженням голови Сумської обласної державної адміністрації від 26.07.2018 №457-ОД "Про затвердження детального плану території земельної ділянки", яким затверджено детальний план території земельної ділянки орієнтовною площею 150 га, розташованої за межами населених пунктів, обмеженої продовженням вулиці Лебединської за межами міста Суми з півночі, та земельною ділянкою очисних споруд міста Суми зі сходу, та земельна ділянка, на яку претендує позивач, знаходиться в зоні магістральних доріг та зелених насаджень.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідач, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, з одного боку зазначає, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення, а з іншого боку - знаходиться в зоні магістральних доріг та зелених насаджень.

Отже, доводи відповідача, покладені в основу підстав для відмови, є суперечливими.

Тобто, відповідачем не чітко визначені конкретні підстави відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

З приводу доводів відповідача, обґрунтованих з посиланням на наказ Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, щодо належності доріг до земель сільськогосподарського призначення, колегія суддів зазначає наступне.

Як стверджує відповідач, дороги по коду 18.00 даної класифікації також відносяться до земель сільськогосподарського призначення, однак це не означає, що кожен бажаючий може отримати у власність таку земельну ділянку.

Разом з тим, відповідно до зазначеного наказу, по коду 18.00 цієї класифікації визначаються землі загального користування (землі будь-якої категорії, які використовуються як майдани, вулиці, проїзди, шляхи, громадські пасовища, сіножаті, набережні, пляжі, парки, зелені зони, сквери, бульвари, водні об`єкти загального користування, а також інші землі, якщо рішенням відповідного органу державної влади чи місцевого самоврядування їх віднесено до земель загального користування).

Натомість, землі сільськогосподарського призначення визначаються, згідно з цією класифікацією, за кодом 01, що виключає можливість віднесення власне доріг як земель загального користування, до земель сільськогосподарського призначення.

Доказів віднесення спірної земельної ділянки до будь-якої з категорії, зазначених в описі коду 18.00 класифікації, відповідачем не надано.

Враховуючи викладене, доводи відповідача про належність спірної земельної ділянки до зони магістральних доріг та зелених насаджень, обґрунтовані з посиланням на наказ Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, не є підставою для відмови в наданні позивачці дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки.

Колегія суддів зауважує, що в листі від 14.01.2019 року № М-16000-251/21-19 відповідач не послався на ненадання позивачем або надання не в повному обсязі відповідних документів, необхідних для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення, як на підставу для відмови у наданні такого дозволу.

У зазначеному листі Головним управлінням викладено зміст п.3 ст. 123 Земельного кодексу України, яким визначено перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, що також кореспондується зі змістом ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України, однак, при цьому відповідач не конкретизував ознаки, за якими спірна земельна ділянка не відповідає визначеним законодавством вимогам.

Вищенаведене свідчить про відсутність у ГУ Держгеокадастру у Сумській області передбачених законом підстав для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Разом з цим, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що оскільки позивачем, з урахуванням вищезазначених норм ЗК України, подано відповідні документи, що не заперечується відповідачем, то у відповідача не було правомірних підстав відхиляти клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га у власність для ведення індивідуального садівництва.

Отже, відмовивши позивачу в наданні дозволу, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України, а тому, з огляду на встановлену судом першої інстанції та підтверджену в суді апеляційної інстанції протиправність відмови відповідача, викладеної у листі від 14.1.2019 № М-16000-251/21-19, вірним є висновок суду першої інстанції про зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Сумській області надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва за межами населених пунктів на території Сумської міської ради Сумської області.

Твердження відповідача про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження ГУ Держгеокадастру у Сумській області, колегія суддів вважає необґрунтованими, з наступних підстав.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2019 по справі № 2040/6320/18.

Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В даному випадку зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою не є втручанням суду у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач неодноразово зверталася до відповідача з питанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте відповідач протиправно надав позивачу формальну відмову.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17.

За таких обставин, колегія суддів вважає обраний позивачем та судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права вірним та ефективним.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 року по справі № 480/550/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій О.А. Спаскін
Повний текст постанови складено 25.06.2019 року