Справа № 1340/5008/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4292/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Старунського Д.М.

за участі секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року (суддя Гулик А.Г., м. Львів, повний текст судового рішення складено 25 лютого 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 26.10.2018 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років та зобов`язання провести перерахунок та призначити пенсію за вислугу років з моменту її звернення, а саме з 26.12.2017. В обґрунтування позовних вимог вказує, що має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII), оскільки спеціальний стаж її роботи в психоневрологічних закладах становить близько 39 років. Вважає, що відповідач відмовляючи у призначенні пільгової пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я діяв безпідставно, протиправно, чим порушив її права, свободи та інтереси.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року у справі №1340/5008/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 26.12.2017 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-XII).

Листом від 27.04.2018 №820/03.10-14 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області відмовило позивачці у призначенні пенсії за вислугу років, з тих підстав, що до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується лише час роботи на посадах у закладах та установах, визначених «Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 (далі Перелік №909). Вказаним Переліком №909 передбачено, що правом на призначення пенсії за вислугу років користуються працівники охорони здоров`я, а саме лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад). Проте, посада практичного психолога, який працює в лікарняному закладі переліком не передбачена, з огляду на що підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-XII відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю позовних вимог.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону№1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до положень пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців.

Переліком №909 визначено заклади і установи освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Розділом 2 Переліку №909 передбачено, що правом на призначення пенсії за вислугу років користуються працівники охорони здоров`я, а саме лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад).

До лікарських посад у закладах охорони здоров`я згідно з «Переліком лікарських посад у закладах охорони здоров`я», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28.10.2002 №385 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.11.2002 за №893/7181) належить, зокрема, посада «лікаря-психолога» за лікарською спеціальністю «медична психологія». Натомість, посада «практичного психолога», на якій працювала позивач в такому переліку відсутня.

Крім цього, згідно Переліку №909, право на пенсію за вислугу років дає робота на посаді «практичного психолога» у таких закладах і установах: загальноосвітні навчальні заклади, військові загальноосвітні навчальні заклади, музичні і художні школи; міжшкільні навчально-виробничі комбінати, дитячі будинки, дитячі трудові та виховно-трудові колонії, дитячі приймальні пункти і приймальники-розподільники для неповнолітніх, логопедичні пункти і стаціонари, школи-клініки; вищі навчальні заклади I - II рівнів акредитації, професійно-технічні навчальні заклади і дошкільні навчальні заклади всіх типів, тобто у тих які знаходяться у 1 розділі «Освіта».

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що лікувальні заклади, у яких працювала позивач, входять до розділу 2 «Охорона здоров`я», в яких посада практичного психолога не передбачена.

Верховним Судом України при розгляді справи №419/794/15-а у постанові від 25 травня 2016 року наданий правовий аналіз пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, з якого вбачається, що для призначення пенсії за вислугою років необхідна наявність двох умов: 1) наявність спеціального стажу роботи; 2) посада, що дає право на призначення пенсії повинна бути зазначена у переліку, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, належить лише стаж роботи на лікарських посадах або посадах середнього медичного персоналу.

Враховуючи, що посада «практичного психолога» в закладах охорони здоров`я не передбачена Переліком №909, відсутні підстави для зарахування до стажу роботи ОСОБА_1 , який дає право на призначення пенсії за вислугою років, періоду роботи на посаді практичного психолога з 01.07.2008 по 30.09.2014 в міському психоневрологічному диспансері м. Донецьк, а також з 22.12.2014 по 29.09.2017 в Львівському обласному центрі СНІДу на посаді практикуючого психолога.

Відтак безпідставними є покликання позивача на ту обставину, що Переліком №909 передбачена посада «практичного психолога», яка дає право на призначення пенсії за вислугу років, оскільки право на призначення пенсії за вислугу років мають особи, які працювали на посадах «практичного психолога» у закладах освіти, позаяк матеріалами справи підтверджено, що позивач працювала у закладах охорони здоров`я. Відтак, не можуть бути застосовані вказані положення нормативно-правового акту до ОСОБА_1 .

Наявність листа МОЗ України від 19.05.2009 №10.03.67/956, згідно якого працівники закладів охорони здоров`я, які мають педагогічну освіту та обіймають посаду психолога, повинні бути переведені на посаду «практичний психолог», і до таких працівників поширюється дія статті 55 Закону №1788-XII щодо права на пенсію за вислугу років, передбаченого Переліком №909, без внесення відповідних змін до переліку не є достатньою законодавчою підставою для зарахування до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років.

Разом з тим, листом Міністерства освіти і науки України від 18.05.2001 №1/9-193 було роз`яснено, що статтею 21 Закону України «Про освіту» визначено, що за своїм статусом практичні психологи належать до педагогічних працівників.

Крім того, судова колегія не приймає доводи апеляційної скарги щодо проходження позивачем підвищення кваліфікації (атестації), оскільки зазначеними доказами підтверджено лише те, що позивач проходила атестацію, як педагогічний працівник, а не медичний персонал, відтак висновки атестації не дають права на зарахування спірного стажу роботи позивача до її спеціального стажу роботи.

Аналізуючи викладене, судова колегія вважає правильним висновок суду першої інстанції, що стаж роботи ОСОБА_1 на посаді «практичного психолога» не зараховується до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» частини першої статті 55 Закону №1788-XII.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідач правомірно відмовив позивачу у зарахуванні стажу її роботи на посаді практичного психолога до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугою років, оскільки для визначення права на зарахування до спеціального стажу певного періоду роботи потрібно, щоб особа працювала в закладах і на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років.

Безпідставними є покликання скаржника на положення статті 60 Закону№1788-XII, яким передбачено можливість пільгового обчислення стаж за роботу в деяких медичних закладах, оскільки ним регулюється питання обчислення пільгового стажу, і не встановлюються додаткові підстави для призначення пенсії за вислугу років.

Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи позивача про те, що відповідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 12.03.2008 №122, яким внесено зміни до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 23.02.2000 №33 «Про внесення змін до наказу «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров`я» додатком 10 до якого передбачено тимчасові штатні нормативи медичного, фармацевтичного, педагогічного персоналу, працівників кухонь, психіатричних лікарень, в якому передбачена наявність педагогічного персоналу в складі якого є посада психолога, оскільки ним регулюється лише питання штату відповідного лікувального закладу, а не віднесення посади позивача до лікарських посад.

Так само, безпідставними є посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 №963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників», оскільки нею жодним чином не регулюються питання віднесення посади, на яких працювала позивач, до лікарських посад.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 26 червня 2019 року.