Справа № 620/1244/19
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/1244/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Гаценка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) 03.05.2019 (за допомогою системи «Електронний суд») звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівської міської ради (далі Чернігівська МР), у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 26.10.2018 №35/VII-4 ''Про затвердження Програми сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019-2023 роки''.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач, затверджуючи «Програму сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019 - 2023 роки», яка по суті, на його переконання, є регуляторним актом, без проведення передбаченою спеціальним Законом регуляторної процедури, порушив принципи державної регуляторної політики. У зв`язку з наведеним, він був позбавлений можливості (права) як фізична особа надавати зауваження та пропозиції до проекту спірного рішення.

Крім того, зазначив, що сама програма розроблена відповідно до вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», Бюджетного кодексу України, хоча жоден з цих Законів не регулює правовідносини щодо забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста.

Ухвалою судді від 06.05.2019 поновлено позивачу строк на звернення до суду з позовом, прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12.06.2019, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною секретарем до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, у строк, встановлений судом, надав відзив на позов та зазначив, що Чернігівською МР при прийнятті рішення від 26.10.2018 № 35/VІІ-4 «Про затвердження Програми сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019-2023 роки» не було допущено порушення прав ОСОБА_1 та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Крім того, Програма не є регуляторним актом та не встановлює норм, які є обов`язковими при здійсненні господарської діяльності та не врегульовує адміністративні відносини між регуляторними органами та органами місцевого самоврядування.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та зазначив, що доводи відповідача, що прийняття Програми було потрібне для вирішення житлових проблем мешканців зруйнованого гуртожитку по АДРЕСА_1 Попудренка АДРЕСА_2 не відповідають фактичним обставинам, оскільки з міського бюджету виділялись кошти на капітальний ремонт цього гуртожитку, який може бути проведено і без прийняття спеціальної програми. Також вважає, що Програма, яка затверджена оскаржуваним рішенням Чернігівської міської ради, не відповідає встановленим законодавством вимогам до бюджетних програм. Зокрема, Програма не містить в собі такого складового елементу бюджетної програми, як результативні показники, які мали б визначатися відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 10 грудня 2010 року № 1536 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15 червня 2015 року № 553) з урахуванням Примірного переліку результативних показників бюджетних програм для місцевих бюджетів за видатками, що не враховуються при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 27 липня 2011 року №945 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 10.09.2015 № 765).

Також на невідповідність Програми вимогам бюджетної програми вказує і та обставина, що в затвердженій оскаржуваним рішенням Програмі її виконавцями визначені структурні підрозділи, комунальні підприємства Чернігівської міської ради, інвестори- забудовники. Разом з тим, інвестори - забудовники, як одержувачі бюджетних коштів, не можуть бути виконавцями бюджетних програм. Так само і комунальні підприємства Чернігівської міської ради (в даному випадку КП «Чернігівбудінвест») не можуть бути відповідальними виконавцями бюджетних програм, оскільки комунальні підприємства не можуть бути ні головними розпорядниками, ні розпорядниками коштів нижчого рівня, а є одержувачами бюджетних коштів.

Враховуючи наведене, вважає, що відповідач ототожнив цільову програму, яку він по суті затвердив з бюджетною, хоч це не є одним і тим же самим.

Від представника відповідача надійшли заперечення, у яких Чернігівська МР підтримала наведені у відзиві обґрунтування та зазначила, що відповідальним виконавцем Програми є Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради, а комунальні підприємства, інвестори-забудовники, зазначені у паспорті Програми як «виконавці», а не відповідальні виконавці.

Щодо посилань позивача на наказ Міністерства фінансів України від 27 липня 2011 року №945 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 10.09.2015 № 765) зазначив, що останній має рекомендаційний характер, тобто не є обов`язковим для застосування.

Додатково зауважив, що Бюджетним кодексом України визначений перелік органів, які здійснюють контроль за дотриманням бюджетного законодавства, тому у разі якщо б Програма не відповідала вимогам бюджетного законодавства, ними вживалися б дії щодо її скасування або приведення у відповідність до встановлених норм. Однак, жодних зауважень щодо правильності складання та можливості виконання Програми до Чернігівської міської ради не надходило.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що 26.10.2018 Чернігівською МР прийнято рішення №35/ VІІ-4, яким затверджено Програму сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019-2023 роки (далі Програма) (а.с. 19-24 Т.1).

Згідно наданих представником відповідача у судових засіданнях пояснень, Програма прийнята Чернігівською МР у зв`язку з неодноразовими зверненнями мешканців зруйнованого гуртожитку по АДРЕСА_2 та мешканців житлового будинку по АДРЕСА_3 (який зазнав певних руйнувань через підтоплення підвального приміщення внаслідок надзвичайної ситуації, що сталася в місті 30.06.2018). Дані звернення були пов`язані з проханням знайти інвестора, який зможе відселити їх в житло, яке буде збудоване на місці знесених будинків.

Вважаючи, що зазначена Програма, у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», є регуляторним актом, ОСОБА_1 звернувся до Державної регуляторної служби України із заявою про проведення Службою аналізу Програми та у випадку виявлення факту порушення принципу державної регуляторної політики при погодженні останньої, - про звернення до Чернігівської міської ради або безпосередньо до міського голови з поданням про скасування (зупинення дії) Програми (а.с. 16-18 Т.1).

Листом від 09.11.2019 за №10943/0/20 Державна регуляторна служба Украни повідомила позивачу, що листом від 09.11.2018 №10942/0/20-18 ДРС звернулась до Чернігівської міської ради з метою вжиття заходів щодо приведення рішення Чернігівської міської ради від 26.10.2018 №35/ VІІ-4 «Про затвердження Програми сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019-2023 роки» у відповідність до вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (а.с. 26).

Оскільки відповідач рішення від 26.10.2018 №35/ VІІ-4 «Про затвердження Програми сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019-2023 роки» у відповідність до вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» не привів, чим на думку позивача порушив його права та інтереси, ОСОБА_1 звернуся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке.

Підпунктом 3 пункту а статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать сприяння розширенню житлового будівництва, подання громадянам, які мають потребу в житлі, допомоги в будівництві житла, в отриманні кредитів, у тому числі пільгових, та субсидій для будівництва чи придбання житла; подання допомоги власникам квартир (будинків) в їх обслуговуванні та ремонті; сприяння створенню об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Згідно із статтею 2 Бюджетного кодексу України, бюджет - план формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються відповідно органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування протягом бюджетного періоду; бюджетна програма - сукупність заходів, спрямованих на досягнення єдиної мети, завдань та очікуваного результату, визначення та реалізацію яких здійснює розпорядник бюджетних коштів відповідно до покладених на нього функцій.

Статтею 20 Бюджетного кодексу України передбачено, що у бюджетному процесі програмно-цільовий метод застосовується на рівні державного бюджету та на рівні місцевих бюджетів.

Особливими складовими програмно-цільового методу у бюджетному процесі є бюджетні програми, відповідальні виконавці бюджетних програм, паспорти бюджетних програм, результативні показники бюджетних програм.

Відповідно до пункту 20-3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на програми підтримки будівництва (реконструкції) житла для окремих категорій громадян.

Відповідно до частини четвертої статті 20 Бюджетного кодексу України, відповідальний виконавець бюджетних програм визначається головним розпорядником бюджетних коштів за погодженням з Міністерством фінансів України (місцевим фінансовим органом). Відповідальним виконавцем бюджетних програм може бути головний розпорядник бюджетних коштів за бюджетними програмами, виконання яких забезпечується його апаратом, та/або розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, який забезпечує виконання бюджетних програм у системі головного розпорядника.

Відповідальний виконавець бюджетних програм у процесі їх виконання забезпечує цільове та ефективне використання бюджетних коштів протягом усього строку реалізації відповідних бюджетних програм у межах визначених бюджетних призначень.

Згідно із частиною п`ятою статті 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник бюджетних коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної Програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань.

У свою чергу, згідно з преамбулою Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» цей Закон визначає правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначено, що

державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності (далі - державна регуляторна політика) - напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України;

регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання;

прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених норм законодавства свідчить, що обов`язковими ознаками регуляторного акта є: 1) спрямованість акта на вдосконалення правового регулювання господарських відносин або адміністративних відносин між регуляторними органами та суб`єктами господарювання; 2) встановлення, зміна чи скасування таким актом норм права, які застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб.

При цьому, встановлення, зміна чи скасування регуляторним актом норм права у визначеній сфері має визначати принципово новий спосіб правового регулювання господарських відносин або адміністративних відносин між регуляторними органами та суб`єктами господарювання, (впровадження необхідності проведення обов`язкових погоджень, аналізів, експертиз, обстежень, випробувань тощо за допомогою третіх осіб, встановлення порядку проходження відповідних адміністративно-господарських процедур тощо).

Як вбачається зі змісту Програми сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019 - 2023 роки, вона не врегульовує господарські відносини між суб`єктами господарювання та не встановлює для них обов`язкових правил поведінки, які є необхідною ознакою адміністративних відносин.

Програма будується на вільному волевиявленні суб`єктів господарювання щодо їх участі у конкурсі, договірних відносинах та досягненні згоди інвесторів-забудовників з мешканцями застарілого або непридатного для проживання житлового фонду, тому відсутні будь-які підстави для віднесення її до регуляторних актів.

При цьому, судом встановлено, що головним розпорядником коштів міського бюджету та відповідальним виконавцем за цією Програмою є Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради. У свою чергу, відповідно до Паспорту бюджетної програми місцевого бюджету на 2019 рік, затвердженої наказом Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради від 07.02.2019 №69-ОД та наказом Фінансового управління Чернігівської міської ради від 07.02.2019 №10, комунальні підприємства, інвестори-забудовники, зазначені у паспорті Програми як «виконавці», а не відповідальні виконавці (а.с. 240-246 Т.1).

У зв`язку з наведеним, суд погоджується з доводами відповідача, що Програма сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019-2023 роки є бюджетною програмою, розробленою у відповідності до наданих Чернігівській міській раді повноважень, спрямована на розширення житлового будівництва та сприяння забезпеченню новим житлом мешканців непридатного і застарілого житлового фонду. Так, зі змісту вказаної Програми вбачається, що вона передбачає здійснення бюджетного фінансування, механізм його надання та визначення.

Відповідно до частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України на нормативно-правові акти та рішення, прийняті на підставі і на виконання вимог цього Кодексу, не поширюється дія законодавства щодо здійснення державної регуляторної політики та регуляторної діяльності.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 , що Програма має прийматися у відповідності до Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», є безпідставними.

Щодо доводів позивача про можливість вирішення житлових проблем мешканців зруйнованого гуртожитку по АДРЕСА_2 без прийняття оскаржуваної Програми, суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 грудня 2016 року у справі №751/11018/16-к (провадження №1-кс/751/3025/16) накладено арешт на гуртожиток по АДРЕСА_2 , який знаходиться у власності Чернігівської міської ради, шляхом заборони його відчуження та розпорядження будь-яким іншим чином, що може привезти до змін в конструкції або її руйнування (а.с. 231-232).

Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що у зв`язку з наведеним ДП «Державний науково-дослідний інститут будівельних конструкцій» було надано звіт про науково-технічну роботу «Оцінка технічного стану та експлуатаційної придатності будівельних конструкцій житлового будинку по АДРЕСА_2 і розроблення рекомендацій щодо відновлення зруйнованих конструкцій та подальшої експлуатації будинку». У вказаному звіті зазначено, що за результатами проведеної роботи встановлена можливість відновлення будівлі при умові виконання Розділу Рекомендації цього Звіту.

У подальшому, з урахуванням всіх рекомендацій НДІ проектреконструкція «Чернігівцивільпроектреконструкція» було розроблено проект по об`єкту «Капітальний ремонт будівлі по вул. Попудренко, 16 в м. Чернігові». Вказаний проект отримав позитивний висновок ТОВ «Сіверексперт» та Чернігівською міською радою прийнято рішення про виділення Управлінню капітального будівництва Чернігівської міської ради коштів на капітальний ремонт будівлі по вул. Попудренко, 16 в м. Чернігові.

16 серпня 2017 року тендерний комітет управління капітального будівництва Чернігівської міської ради оголосив відкриті торги по об`єкту «Капітальний ремонт будівлі по АДРЕСА_4 . Попудренко, 16 в м. Чернігові» (а.с. 223-224 Т.1). Однак, після закінчення торгів та визначення переможця підрядник не зміг приступити до проведення ремонту, оскільки вищевказаною ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 грудня 2016 року на гуртожиток накладено арешт.

Чернігівською міською радою та Управлінням капітального будівництва Чернігівської міської ради заявлялися клопотання про зняття арешту з гуртожитку по АДРЕСА_2 , однак ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15.11.2017 у справі № 751/4792/17; від 03.01.2018 №751/4792/17; від 27.06.2018 у справі № 751/4792/17 у їх задоволенні було відмовлено (а.с. 233-239).

З наведеного вбачається, що Чернігівська міська рада на даний час не має змоги провести капітальний ремонт гуртожитку по АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим останній весь цей час знаходиться в аварійному стані, а його конструктивні елементи можуть втратити можливість відновлення.

Крім того, більшість мешканців цього гуртожитку заперечують проти капітального ремонту будівлі по АДРЕСА_5 Попудренка, 16 АДРЕСА_6 м. Чернігові та виступають проти повернення до нього для подальшого проживання.

Той факт, що вони зацікавлені в реалізації Програми підтверджується їхніми заявами про надання згоди на участь у ній (а.с. 75-205 Т.1). Крім того, участь в Програмі можуть приймати й інші мешканці непридатного та застарілого житлового фонду міста.

Щодо доводів ОСОБА_1 , що Програмою змінюється Положення про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Чернігова у новій редакції (далі - Положення), затверджене рішенням Чернігівської міської ради від 29 червня 2018 року №35/УІІ-4, суд зазначає таке.

Як вбачається зі змісту Програми, останньою жодних змін до Положення про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Чернігова у новій редакції не вносилося.

Так, вказані зміни до Положення були внесені рішенням Чернігівської міської ради від 20 грудня 2018 року №37/VІІ-9 «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Чернігова у новій редакції» (а.с. 41), яке повністю пройшло регуляторну процедуру, а саме: на офіційному сайті Чернігівської міської ради та газеті «Семь дней» було розміщено повідомлення про оприлюднення регуляторного акта - проекту рішення Чернігівської міської ради; на офіційному сайті Чернігівської міської ради були оприлюднені проект рішення та аналіз регуляторного впливу (а.с. 42-54 Т.1).

10.12.2018 позивачем були подані зауваження та пропозиції до проекту регуляторного акту - рішення Чернігівської міської ради «Про внесення змін та доповнень до Положення про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Чернігова у новій редакції», які розглянуті розробником регуляторного акту Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради та листом від 14.12.2018 № 01-18/2147 ОСОБА_1 надана відповідь (а.с. 55-58 Т.1).

Також слід зазначити, що оскільки Програма передбачає виділення бюджетних коштів суб`єктам господарської діяльності, то у відповідності до Закону України «Про державну допомогу суб`єктам господарювання» Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради подано до Антимонопольного комітету України повідомлення про нову державну допомогу (лист від 17.12.2018 №01-20/147) і відповідно до розпорядження державного уповноваженого від 04.04.2019 №07/128-р розпочато розгляд справи про державну допомогу для проведення поглибленого аналізу допустимості державної допомоги для конкуренції (а.с. 64-74 Т.1).

Щодо доводів позивача про невідповідність Програми наказу Міністерства фінансів України від 27.07.2011 № 945 «Про затвердження Примірного переліку результативних показників бюджетних програм для місцевих бюджетів за видатками, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів», суд зазначає, що пунктом 2 вказаного наказу визначено департаменту територіальних бюджетів (Карп ОСОБА_2 .) забезпечити доведення цього наказу до Міністерства фінансів Автономної Республіки Крим, місцевих фінансових органів та рекомендувати його використання при плануванні та виконанні місцевих бюджетів за програмно-цільовим методом, тобто зазначений наказ має рекомендаційний характер і не є обов`язковим для виконання.

Щодо посилань ОСОБА_1 на лист Державної регуляторної служби України від 09.11.2018 за №10942/0/20-18, яким Чернігівській міській раді запропоновано вжити заходи щодо приведення рішення Чернігівської міської ради від 26.10.2018 №35/VІІ-4 «Про затвердження Програми сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019-2023 роки» у відповідність до вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2014 №724 «Деякі питання Державної регуляторної служби України» затверджено Положення про Державну регуляторну службу України (далі - Положення).

Згідно із пунктом 1 Положення Державна регуляторна служба України (ДРС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності.

Пунктом 12 Положення визначено, що ДРС очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України.

Відповідно до підпункту 17 пункту 13 Положення Голова ДРС приймає рішення про необхідність усунення порушень принципів державної регуляторної політики щодо регуляторного акта в цілому або окремих його положень відповідно до Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

З аналізу наведеного вбачається, що Положенням про Державну регуляторну службу України передбачено, що у випадку необхідності усунення порушень принципів регуляторної політики, Головою ДРС оформлюється виключно відповідне рішення, а не шляхом направлення листа.

Таким чином, лист Державної регуляторної служби України від 09.11.2018 №10942/0/20-18 не є рішенням обов`язковим до виконання та не є належним доказом порушення Чернігівською міською радою під час затвердження Програми Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що оскільки лист Державної регуляторної служби України від 09.11.2018 №10942/0/20-18 вказував, що проект Програми містить норми регуляторного характеру, але не містив посилань які саме положення Програми є нормами регуляторного характеру (а.с. 59-60 Т.1), Чернігівська міська рада звернулася листом від 30.11.2018 за №1-24/8057/24/2018/вх/03 з проханням надати роз`яснення, які норми є нормами регуляторного характеру та які господарські або адміністративні відносини вони врегульовують (а.с. 61 Т.1).

Однак, станом на день вирішення спору відповідач відповідь на вищевказаний лист від Державної регуляторної служби України не отримав. Також відсутнє і відповідне рішення про усунення порушень принципів регуляторної політики.

У зв`язку з наведеним, суд вважає, що Чернігівською міською радою при прийнятті рішення від 26.10.2018 №35/VІІ-4 «Про затвердження Програми сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019-2023 роки» не було допущено порушення прав позивача та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Суд звертає увагу, що як регуляторний акт буде прийматися Положення про проведення конкурсного відбору інвесторів-забудовників для участі у Програмі сприяння забезпечення новим житлом мешканців непридатного для проживання та застарілого житлового фонду міста Чернігова на 2019 - 2023 роки, про що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 12 березня 2019 року №104 внесені зміни до Плану діяльності виконавчого комітету Чернігівської міської ради з підготовки проектів регуляторних актів на 2019 рік (а.с. 62-63 Т.1).

Тобто при визначенні механізму відбору інвесторів-забудовників для участі у Програмі всі бажаючі, у тому числі і позивач, матимуть змогу подавати свої зауваження та пропозиції до проекту регуляторного акта.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із пунктом 8 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, з наведеного вбачається, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року у справі № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд наголошує, що дослідження правомірності прийняття рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень повинно здійснюватись на момент їх прийняття (вчинення) та не може обґрунтовуватись юридичною правильністю (правомірністю) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 03.07.2018 у справі №826/16634/16, від 05.09.2018 у справі №826/8956/17 та від 12.06.2018 у справі №826/4406/16, яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України повинна враховуватись судом при виборі і застосуванні норм права.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що Програма не є регуляторним актом у розумінні вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», у зв`язку з чим право ОСОБА_1 , зокрема, на надання зауважень та пропозицій, оскаржуваним рішенням від 26.10.2018 №35/VІІ-4 з боку відповідача порушене не було.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина перша статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про підтвердження заявлених позивачем доводів, та про порушення його конституційних прав, свобод та інтересів з боку відповідача, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_7 ) до Чернігівської міської ради (, вул. Магістратська, 7, м. Чернігів, 14000) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 26 червня 2019 року.

Суддя С.В. Бородавкіна