Справа № 560/1349/19
Суддя: Лабань Г.В.
Дата ухвалення: 2019-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/1349/19
РІШЕННЯ
іменем України

21 червня 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Лабань Г.В.

за участю:секретаря судового засідання Вересняк А.А. представника відповідача Шкодяка І.А. представника відповідача Рудчука В.П.
розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.09.2018 №72;

- стягнути з Хмельницького обласного військового комісаріату невиплачену матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в сумі 13045,50 грн;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 невиплачену індексацію грошового забезпечення за період проходження служби у Шепетівському об`єднаному міському військовому комісаріаті з січня 2016 року по жовтень 2018 року;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.09.2018 №72 він виключений зі списків особового складу військового комісаріату та всіх видів забезпечення з 11.10.2018. На день звернення до суду відповідач не здійснив повний розрахунок при звільненні з позивачем. Згоду на виключення зі списків особового складу військового комісаріату без повного розрахунку при звільненні позивач не надавав. Вказав, що компенсація вартості речового майна в сумі 5982,08 грн виплачена 17.04.2019. Вважає, що Хмельницький обласний військовий комісаріат зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та індексацію грошового забезпечення за період з 21.01.2016 по день виключення зі списків особового складу. Також зазначив, що незаконні дії відповідачів спричинили йому значну моральну шкоду та шкоду стану його здоров`я.

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_4 у поданому відзиві на позов зазначив, що граничні обсяги видатків на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ІНФОРМАЦІЯ_5 до районних (міських) військових комісаріатів області станом на 10.12.2018 не доводились, у зв`язку з тим, що асигнування не виділялись. Позивач 11.09.2018 особисто подав рапорт, в якому просив виключити його зі списків особового складу Шепетівського об`єднаного міського військового комісаріату Хмельницької області. Вказав, що з 01.01.2016 грошове забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України було збільшене. Однак, Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, не передбачений механізм нарахування індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по жовтень 2018 року. Вважає, що Хмельницький обласний військовий комісаріат діяв у відповідності до вимог чинного законодавства. Тому підстави для задоволенні позову відсутні.

Відповідач - Шепетівський об`єднаний міський військовий комісаріат Хмельницької області у відзиві на позов зазначив, що позивач не вказав на норми законодавства, які порушив відповідач при видачі спірного наказу. Користуючись своїм службовим становищем, позивач самостійно керував виготовленням проекту цього наказу, підставою для видачі якого був його рапорт. Позивач виключений зі списків особового складу військового комісаріату за його згодою. Вказав, що наказ від 04.06.2018 №43 щодо виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань скасований. Підстави для виплати позивачу індексації у відповідача були відсутні. Компенсація за речове майно була виплачена позивачу в залежності від надходження коштів в межах бюджетних призначень. Вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

У відповіді на відзив позивач не погодився з доводами відповідачів, викладених у відзивах на позов, з підстав їх необґрунтованості.

Відповідач - ІНФОРМАЦІЯ_4 заявив клопотання про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог щодо стягнення з Хмельницького обласного військового комісаріату невиплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 13045,50 грн, стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку; стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 невиплаченої індексації грошового забезпечення за період проходження служби у Шепетівському об`єднаному міському військовому комісаріаті з січня 2016 року по жовтень 2018 року; стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України.

Вирішуючи вказане клопотання, суд враховує таке.

Строки звернення до суду визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 1 статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У рішенні від 22.02.2012 у справі №1-5/2012 Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Хмельницький обласний військовий комісаріат здійснив повний фактичний розрахунок при звільненні позивача 17.04.2019. Позивач до суду з вказаними позовом звернувся 02.05.2019, тобто з дотримання строку звернення до суду.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з частиною 1 статті 18 закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 №2017-III законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Отже, індексація є складовою зарплати та віднесена до державних соціальних гарантій. Тому працівник має право звернутися до суду з вимогами про стягення невиплаченої індексації без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи викладене, у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду необхідно відмовити.

Ухвалою від 06.05.2019 Хмельницький окружний адміністративний суд залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 .

Ухвалою від 15.05.2019 Хмельницький окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі за позовом за правилами спрощеного позовного провадження.

Заслухавши учасників справи, дослідивши докази, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника відділення офіцерів запасу і кадрів Шепетівського об`єднаного міського військового комісаріату.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 04.06.2018 №43 позивачу встановлена виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 13045,50 грн.

Наказом військового комісара Шепетівського об`єднаного міського військового комісаріату від 11.09.2018 №72 позивач, звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2018 №217 у відставку за підпунктом "б" відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII, з 11.10.2018 виключений зі списків особового складу військового комісаріату та всіх видів забезпечення. Крім того, наказано виплатити позивачу, серед іншого, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно", в сумі 5982,08 грн.

10.12.2018 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з інформаційним запитом, в якому просив повідомити про причини відсутності письмового повідомлення про неможливість вчасного розрахунку на день виключення зі списків особового складу та невиплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

Листом від 14.12.2018 №7/2382 Хмельницький обласний військовий комісаріат повідомив позивача, зокрема, про те, що відповідно до платіжного доручення від 22.10.2018 всі кошти, які належали на день звільнення, були зараховані на його картковий рахунок. Граничні обсяги видатків на виплату матеріальної допомоги до РМВК області, станом на 10.12.2018 не доводились, асигнування не виділялись.

17.04.2019 Хмельницький обласний військовий комісаріат виплатив позивачу компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 5982,08 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 16.04.2019 №111.

У довідці від 25.03.2019 №7/1132 Хмельницький обласний військовий комісаріат повідомив позивача, що у період з січня 2016 року по жовтень 2018 року нарахування індексації грошового забезпечення не здійснювалось.

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо невиплати усіх належних йому сум грошового забезпечення, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи.

Про нараховані суми, що належать працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити суму, яка не є спірною.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.

Наказом військового комісара Шепетівського об`єднаного міського військового комісаріату від 11.09.2018 №72 позивач з 11.10.2018 виключений зі списків особового складу військового комісаріату та всіх видів забезпечення. Тому, в цей день позивач повинен був отримати повний розрахунок.

Разом з тим, станом на 11.10.2018 коштів на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на рахунках ІНФОРМАЦІЯ_1 не було, що не заперечується сторонами.

Листом від 06.03.2019 №9/698 Хмельницький обласний військовий комісаріат звернувся до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України щодо виділення кошторисних призначень для здійснення виплат при звільнені військовослужбовців за неотримане речове майно.

Позивач звільнений 11.10.2018, фактичний розрахунок при звільненні завершений шляхом перерахування компенсації вартості за неотримане речове майно в сумі 5982,08 грн на картковий рахунок позивача 17.04.2019, тобто з затримкою в 6 місяців 6 днів.

Обчислення середнього заробітку проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 №13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно абзаців 1 та 3 пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_1 від 25.10.2018 №7/3560 заробітна плата позивача за серпень, вересень 2018 року складала 13045,50 грн. Тому середньоденна заробітна плата позивача становить 427,72 грн ((13045,50+13045,50):61).

Таким чином, сума середньомісячного заробітку, яку належить виплатити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку складає 80839,32 грн ((13045,50 х 6 місяців) + (427,72 (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 6 днів)).

Враховуючи викладене, необхідно зобов`язати Хмельницький обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.10.2018 по 17.04.2019 в сумі 80839,32 грн без урахування обов`язкових податків та зборів.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Хмельницького обласного військового комісаріату невиплаченої індексації грошового забезпечення за період проходження служби у Шепетівському об`єднаному міському військовому комісаріаті з січня 2016 року по жовтень 2018 року суд зазначає таке.

Водночас, за змістом частини 3 статті 9 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Частинами 1, 5 статті 2 закону "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ) встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Частиною 2 статті 5 Закону №1282-ХІІ передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).

За змістом пункту 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться, вищевказаними нормативно-правовими актами, у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, за період з 11.10.2018 по 17.04.2019 слугувало неналежне фінансування військового комісаріату.

Однак, посилання відповідача на відсутність фінансових ресурсів для нарахування та виплати індексацій, що передбачені пунктом 6 статті 5 Закону №1282-ХІІ та пункту 6 Порядку №1078, є безпідставними, оскільки відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для непроведення індексації грошового забезпечення. Відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин непроведення розрахунку).

Відповідач не надав суду доказів того, що у бюджеті відповідного рівня кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі "Кечко проти України" зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Наведене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах "Кечко проти України", "Ромашов проти України", "Шевченко проти України". У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Лелас проти Хорватії" зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Крім того, такі посилання відповідача порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у індексації доки відповідні положення є чинними.

За таких підстав, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.03.2019 №7/1132 у період з січня 2016 року по жовтень 2018 року нарахування індексації грошового забезпечення позивачу не здійснювалось.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати Хмельницький обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 21.01.2016 по день виключення зі списків особового складу.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання протиправним та скасування наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.09.2018 №72, суд враховує наступне.

Частиною 2 статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

У рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (частина 2 статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №504/4148/16-а.

Позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.09.2018 №72, яким останній з 11.10.2018 виключений зі списків особового складу військового комісаріату та всіх видів забезпечення.

Однак, в процесі судового розгляду позивач не обґрунтував яким чином спірний наказ порушує його права та охоронювані законом інтереси. Крім того, позивач підтвердив, що не має бажання продовжувати військову службу.

З таким підстав, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.09.2018 №72.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 невиплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 13045,50 грн суд зазначає таке.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260.

Пунктом 9 цього Порядку передбачено, що виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Пунктом 4 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 04.06.2018 №43 позивачу встановлена виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 13045,50 грн.

Разом з тим, наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26.12.2018 №97 відмінений пункт 4 наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 04.06.2018 №43. При цьому, про існування наказу від 26.12.2018 №97 позивач дізнався під час розгляду справи та не втратив право на його оскарження.

Таким чином, на час розгляду справи відсутня підстава для виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в сумі 13045,50 грн, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги про її стягнення необхідно відмовити.

Щодо позовної вимоги про відшкодування відповідачем моральної шкоди суд враховує наступне.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1, 2 статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини частина 1 статті 1167 Цивільного кодексу України).

Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цю частину позовних вимог позивач мотивував тим, що неправомірними діями відповідачів, йому завдані моральні збитки та шкода здоров`ю.

В обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав суду жодного доказу моральних чи фізичних страждань. Тому суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди.

Частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене, позов необхідно задовольнити частково.

У зв`язку з звільненням позивача від сплати судового збору судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 11.10.2018 по 17.04.2019 в сумі 80839,32 грн без урахування обов`язкових податків та зборів.

Зобов`язати Хмельницький обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 21.01.2016 по день виключення зі списків особового складу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судовий збір з відповідачів не стягується.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 26 червня 2019 року

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 )
Відповідач:Хмельницький обласний військовий комісаріат (вул. Героїв Майдану, 64, Хмельницький, Хмельницька область, 29000 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_3 ) Шепетівський об`єднаний міський військовий комісаріат Хмельницької області (вул. Героїв Небесної Сотні, 45, Шепетівка, Шепетівський район, Хмельницька область, 30400 , код ЄДРПОУ - 09574984)

Головуючий суддя Г.В. Лабань