Справа № 260/1472/18
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року№ 857/4657/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Багрія В.М., Курильця А.Р.

при секретарі судового засідання Болюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року у справі №260/1472/18 (суддя Гаврилко С.Є. рішення ухвалене о 15/33 год, м.Ужгород, повний текст складено 2 квітня 2019 року ) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держегеокадастру у Закарпатській області (далі Держгеокадастр) у якому просив: визнати дії відповідача щодо відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на території Брідської сільської ради Іршавського району Закарпатської області (далі Сільська рада) за межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га у контурі №1080 (далі Земельна ділянка); зобов`язати Держгеокадастр повторно розглянути клопотання від 05.06.2018 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки у власність на території Сільської ради (далі Клопотання).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись з оскарженим рішенням його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що нормами постанови Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 07.06.2017 №413 затверджено «Стратегію удосконалення механізму управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними (з наступними змінами)» (далі Постанова №413, Стратегія відповідно), якою визначено механізм передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність в межах норм безоплатної приватизації і вказаний в Стратегії механізм позивачем не дотримано, оскільки ОСОБА_1 не подано копії документа, що посвідчує безпосередню участь в антитерористичній операції (далі АТО), забезпеченні її проведення, підтвердження перебування безпосередньо в районах АТО, відповідно до пунктів19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон №3551-XII). Крім того, вирішуючи питання про зобов`язання розглянути у встановленому законом порядку Клопотання позивача, суд втручається у дискреційні повноваження суб`єктів владних повноважень.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав та просив провести розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не з`явився про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе у відповідності частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) провести розгляд справи за відсутності належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи сторін без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі частини четвертої статті 229 КАС.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач звернувся до відповідача із Клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки у власність на території Сільської ради (а.с.57-61).

До свого Клопотання позивач додав викопіювання з плану землекористування на якому було зазначено місце розташування Земельної ділянки, копія паспорту та ідентифікаційного коду. Також було додано посвідчення учасника бойових дій від 15.05.2015 серія ЮА № НОМЕР_1 (далі Посвідчення).

Листом Держгеокадастру від 02.07.2018 №Ю-330/11-2537/0/18-18 (далі Лист) Юхненку О.Г. у задоволенні Клопотання відмовлено, оскільки до нього не було долучено копію документа, що посвідчує безпосередню участь в АТО, а надано тільки Посвідчення (а.с.8).

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно частиною першою статті 3 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі ЗК) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регулюється нормами глави 19 ЗК.

Частиною другою статті 116 ЗК встановлено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Так, пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК передбачене право громадян на безоплатну передачу земельних ділянок у їх власність шляхом одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно пункту «б» частини першої статті 121 ЗК громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Порядок реалізації права на безоплатну приватизацію земельних ділянок громадянами регламентується 118 ЗК.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Повноваження центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб надані частиною четвертою статті 122 ЗК.

Отже для отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства позивач звернувся у законодавчо встановленому порядку та до уповноваженого на те органу.

Частина сьома статті 118 ЗК визначає порядок розгляду вищезазначених клопотань уповноваженим органом. Так, вказана законодавча норма передбачає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Крім того, частиною сьомою статті 118 ЗК встановлює, що виключною підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З матеріалів справи видно, що Листом позивачу було відмовлено у зв`язку з ненаданням копії документа, що посвідчує безпосередню участь в АТО, забезпечення її проведення, підтвердження перебування безпосередньо в районах антитерористичної операції, відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону №3551-XII (а.с.8).

На обґрунтування правомірності свого рішення відповідач посилається на норми Постанови №413, якою затверджено Стратегію.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що виключна підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою встановлена частиною сьомою статті 118 ЗК. ЗК має за своєю правовою природою вищу юридичну силу, у порівнянні з нормами інших підзаконних нормативно-правових актів, тому при прийнятті рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу слід керуватися його положеннями.

Також суд зазначає, що у зв`язку із затвердженням даної Стратегії зміни до ЗК не вносились, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не змінювався.

Таким чином, оскільки порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у власність, зокрема, порядок одержання дозволу на розроблення проекту землеустрою, врегульовано безпосередньо нормами ЗК, посилання відповідача на Постанову №413, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є неправомірним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №812/1557/17.

При цьому, вимагаючи від ОСОБА_1 надання копії документа, що підтверджує перебування позивача безпосередньо в районах АТО відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону №3551-XII, відповідач порушив норми частини шостої статті 118 ЗК, яка забороняє вимагати від заявника додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Також, суд апеляційної інстанції відхиляє твердження відповідача про те, що вирішуючи питання про зобов`язання розглянути у встановленому законом порядку Клопотання ОСОБА_1 , суд втручається у дискреційні повноваження суб`єктів владних повноважень з огляду на наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Разом з тим, звернувшись до адміністративного суду з даним позовом позивач просить не зобов`язати Держгеокадастр надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а тільки виконати встановлений законом обов`язок та розглянути його клопотання відповідно до вимог ЗК.

Тому апеляційний суд вважає, що зобов`язуючи суб`єкта владних повноважень виконати свої безпосередні обов`язки в порядку, встановленому законом, не вказуючи при цьому, яке конкретно рішення необхідно прийняти, суд не втручається в дискреційні повноваження державного органу.

Статтею 316 КАС передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року без змін. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді В. М. Багрій
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 26 червня 2019 року.