Справа № 826/5536/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року Справа № 826/5536/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 березня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним рішення відповідача про відмову позивачу в призначенні пенсії від 02.10.2017 р. № 14775/09/Р-1283;

- зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату позивачу пенсії за віком з 24.05.2012 р., відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі не меншому, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації та компенсацією частини доходів.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу не призначалась та не виплачувалась пенсія не території України, що до поданої ним заяви не було долучено всіх необхідних документів для призначення пенсії і що він взагалі не є громадянином України.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що судом розглянуто питання щодо призначення пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, а не про поновлення виплати пенсії, як він просив у своєму позові, що виплата пенсії не пов`язана з постійним місцем проживання в Україні і що ним було дотримано законодавчо визначений порядок звернення до УПФУ із заявою щодо поновлення призначеної йому пенсії.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно та неправильно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII), «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV), «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-III), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою Правління ПФУ від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст. 1 Закону № 1788-XII, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

У ст. 51 Закону № 1058-IV визначено, що в разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 Конституційним Судом України було встановлено, що громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання до інших держав, мають рівні права з іншими громадянами України на пенсійне забезпечення. Право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно зі ст. 2 Закону № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Відповідно до ст. 5 Закону № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

У ст. 44 Закону № 1058-IV визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

У п.п. 1.1 Порядку № 22-1 передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з п. 1.7 даного Порядку днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року; 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав і, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

При цьому, заява про поновлення виплати пенсії може бути подана особою через її законного представника.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 р. по справі № 127/20588/17, та та відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, підлягають безальтернативному врахуванню судами.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. та у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, викладена правова позиція, відповідно до якої позбавлення громадянина, який виїхав на постійне місце проживання за кордон права на пенсійне забезпечення в Україні, де він набув відповідний стаж і сплачував страхові внески, та/або обмеження такого права є порушенням принципу недискримінації, визначеного у ст. 14 Конвенції, та порушенням права особи мирно володіти своїм майном, визначеним у Протоколі першому до Конвенції.

Обставини справи, установлені судом апеляційної інстанції.

Виходячи з цього, колегія суддів встановила, що позивач є громадянином України.

08.06.2005 р. позивачу в Україні була призначена пенсія за віком.

24.11.2011 р. позивач виїхав на ПМП до Ізраїлю.

У 2012 році виплата пенсії позивачу була припинена у зв`язку з виїздом на ПМП за кордон.

28.09.2017 р. позивач через свого представника, який діє на підставі довіреності, звернувся Лівобережного ОУПФУ в м. Києві, правонаступником якого є відповідач, із заявою щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Листом від 02.10.2017 р. № 14776/09/Р-1283 відповідач повідомив позивача про відмову в поновленні виплати його пенсії, посилаючись, зокрема на відсутність міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Таким чином, дослідивши обставини справи, оцінивши відповідні докази та проаналізувавши вищенаведені правові норми, висновки Конституційного Суду України та Верховного Суду, судова колегія приходить до висновку, що дії відповідача стосовно відмови позивачу у поновленні виплати його пенсії є протиправними та порушують його конституційне право на пенсійне забезпечення, яке підлягає поновленню шляхом зобов`язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії за віком з дня його звернення (через представника) до відповідача із відповідною заявою, тобто з 28.09.2017 р.

Аналогічний правових підхід викладено в постанові Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 752/10522/16-а.

При цьому, колегія суддів відзначає, що в даному випадку відповідачем були вчинені саме дії (надано лист-відповідь) щодо відмови позивачу в поновленні виплати його пенсії, а тому, відповідно до вимог ст. 9 КАС України, апеляційний суд вважає необхідним вийти за межі адміністративного позову, в якому позивач, зокрема просить суд визнати протиправним рішення, а не дії відповідача, та задовольнити позов у вищезазначений спосіб.

Крім того, у своєму позові ОСОБА_1 просить зобов`язати відповідача здійснити поновлення та виплату його пенсії в розмірі не меншому, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації та компенсацією частини доходів, але на теперішній час за виниклих між сторонами правовідносин такі позовні вимоги є передчасними, оскільки відповідачем ще не вирішувалося питання щодо порядку нарахування пенсії позивача та компенсації частини доходів, а отже, й не було реалізовано його дискреційних повноважень з цього приводу.

Водночас, у відповідності до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Щодо позовних вимог, заявлених за період з 24.05.2012 р. по 27.09.2017 р. включно, колегія суддів зазначає, що за вказаний період позовні вимоги заявлені позивачем з пропуском шестимісячного строку, регламентованого ч. 2 ст. 122 КАС України, а тому відповідно до ст.ст. 123, 240 КАС України позов в цій частині підлягає залишенню без розгляду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення адміністративного позову частково та вважає, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено обставин справи, зокрема фактично розглянуто питання про призначення пенсії, а не спір про поновлення раніше призначеної пенсії, що мав місце у даному випадку, та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 березня 2019 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню частково; позовні вимоги за період з 24.05.2012 р. по 27.09.2017 р. включно - залишити без розгляду.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 3, 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, враховуючи наведені правові норми, понесені позивачем судові витрати на сплату судового збору, що відповідно до квитанцій в загальному розмірі становлять: 704,60 грн. + 1057,20 грн. = 1761,80 грн. /Т. 1 а.с. 3, 131/, а пропорційно до частини задоволених позовних вимог складають 1761,80:2 = 880,90 грн. та підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 березня 2019 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з 24.05.2012 р. по 27.09.2017 р. включно - залишити без розгляду, а в іншій частині позовних вимог позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком та виплатити нараховану пенсію з 28.09.2017 р.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати у розмірі 880,90 (вісімсот вісімдесят гривень та дев`яносто копійок) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 26 червня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: