Справа № 400/3203/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2019 р.м. ОдесаСправа № 400/3203/18

Головуючий в І інстанції: Птичкіна В.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 29.03.2019 р. м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

суддя-доповідач Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Миколаєві до Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при виконавчому комітеті Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченого Віктора Юрійовича, виконавчого комітету Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування рішень від 06.10.2017 року № 37436858 та № 37453617,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Миколаєві звернулось до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при виконавчому комітеті Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченого Віктора Юрійовича, виконавчого комітету Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просило:

визнати протиправним і скасувати рішення Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при виконавчому комітеті Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченого В.Ю. № 37436858 від 06.10.2017 щодо іпотечного майна за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати протиправним і скасувати рішення Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при виконавчому комітеті Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченого Віктора Юрійовича № 374536176 від 06.10.2017 року щодо іпотечного майна за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.05.2011 року було задоволено позов АТ «Укрексімбанку» та звернуто стягнення на предмет іпотеки нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за оціночною ціною встановленою сторонами в іпотечному договорі, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором від 23.07.2007 року.

Позивач вважає, що державний реєстратор за відсутності законних підстав, у порушення встановленого порядку, протиправно прийняв 06.10.2017 року рішення про припинення іпотеки та заборони відчуження за іпотечним договором.

Позивач посилається на те, що ці рішення порушують його права як іпотекодержателя, оскільки він позбавлений можливості задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок предмета іпотеки, право на задоволення яких було встановлено зазначеним вище рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.05.2011 року у справі № 2-1322/11.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилався на те, що даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки безпосередньо стосується її майнових прав та майнових прав позивача, які є похідними від предмету спору.

Крім того, апелянт вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту свого права, оскільки сама по собі відміна оспорюваних рішень державного реєстратора про припинення іпотеки та заборони на спірне майно не відновить порушеного права. Також апелянт вважає, що оскільки оспорюване майно реалізовано, як зазначено у позовній заяві, та належить ОСОБА_1 , то відновити обтяження у вигляді заборони відчуження та іпотеки на теперішній час неможливо.

В апеляційній скарзі зазначено, що з початку 2019 року ОСОБА_1 тимчасово не проживає за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 , а проживає у своїх родичів в с. Кумарі Миколаївської області. Відповідно до ч. 5 ст. 126 КАС України у разі тимчасової відсутності адресата, особа, яка повинна вручити повістку, відмічає у повістці відомості про те, куди вибув адресат та коли передбачається його повернення за наявності таких даних. При цьому, апелянт посилається на те, що вона не отримувала жодного повідомлення від суду, інформації щодо судової справи не мала, викликів до судового засідання не отримувала.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що 23.07.2007 року між Приватним підприємством «Олімп-Агро» та відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено кредитний договір № 6207К13 (а.с. 14-21).

На забезпечення виконання умов цього договору між Банком та ОСОБА_2 (як майновим поручителем за ПП «Олімп-Агро» за кредитним договором) був укладений іпотечний договір № 6207Z24, предметом якого була нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22-25).

Судом першої інстанції встановлено, що одночасно з посвідченням іпотечного договору нотаріусом було накладено заборону відчуження нежитлової будівлі.

В свою чергу, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна» вбачається, що відносно зазначеної вище нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в Державному реєстрі іпотек під реєстраційним номером 5351096 було зареєстровано іпотеку, а в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна під реєстраційним номером 5350890 було зареєстровано заборону на нерухоме майно.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.05.2011 року у справі № 2-1322/11 було задоволено ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).

08.02.2012 року за вказаним рішенням був виданий виконавчий лист та 27.05.2016 року відкрито виконавче провадження по його виконанню (а.с. 27).

Крім того, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про обтяження щодо вказаного майна, 04.06.2013 року до Реєстру було внесено запис про арешт нерухомого майна на підставі постанови старшого державного виконавця Центрального ВДВС Миколаївського міського управління юстиції від 29.05.2013 року ВП № 31308401 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 31зворот, 32).

Також 13.02.2015 року до Реєстру було внесено запис про арешт нерухомого майна на підставі постанови старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції від 12.02.2015 року ВП № 44776981 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с. 31 зворот).

В ході розгляду справи встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі рішень державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при виконавчому комітеті Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченого Віктора Юрійовича від 06.10.2017 року були внесені відомості до цих Реєстрів про припинення іпотеки та про припинення обтяжень щодо зазначеного вище нерухомого майна.

Так, на підставі рішення № 37436858 від 06.10.2017 року було припинено іпотеку, а на підставі рішення № 37453617 від 06.10.2017 року державним реєстратором припинено обтяження у вигляді арешту майна на підставі постанов старших державних виконавців, а також у вигляді заборони на нерухоме майно, накладеної 23.07.2007 року на підставі іпотечного договору.

В подальшому, право власності на нерухоме майно нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.11.2017 року № 38393039, прийнятого на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Оптима ЕвісГрупп» (а.с. 89).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями державного реєстратора, Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Миколаєві, оскаржило їх до суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що державний реєстратор не надав жодного документа, на підставі яких ним були прийняті рішення про припинення іпотеки та про припинення заборони відчуження нерухомого майна, а тому суд дійшов висновку про те, що відповідач діяв всупереч Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чим порушив права та інтереси Банка.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно норм ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративною справою у розумінні п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

За правилами п. 1 ч. 1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

У своєму рішенні від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15 Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

У рішенні від 24 квітня 2019 року у справі № 824/472/17-а Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Крім того, у постанові від 05.12.2018 року по справі 757/1660/17ц Велика Палата Верховного Суду вирішила, що розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним до відповідного державного реєстру на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб`єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, в даному випадку дії та рішення державного реєстратора щодо припинення іпотеки та щодо припинення обтяжень нерухомого майна зачіпають саме майнові права Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Миколаєві, та загрожують порушенням приватного інтересу позивача.

Згідно ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

У цій справі, спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного договору та іпотечного договору), та впливають на майнові права позивача як іпотекодавця.

В силу таких фактичних обставин даний спір не пов`язаний із захистом прав Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у сфері публічно-правових відносин, не відноситься до публічно-правових, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження по справі - закриттю, у зв`язку з неналежністю розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст. 238, 239, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Миколаєві до Державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при виконавчому комітеті Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченого Віктора Юрійовича, виконавчого комітету Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування рішень від 06.10.2017 року № 37436858 та № 37453617 - закрити.

Роз`яснити позивачу, що справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 27.06.2019 р.

Суддя доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька