Справа № 360/1806/19
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

21 червня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1806/19

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Басової Н.М.

при секретарі судового засідання: Солошенка П.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області, третя особа - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради Луганської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Сєвєродонецької міської ради Луганської області (далі відповідач), третя особа - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради Луганської області (далі третя особа), в якому просила суд:

- скасувати рішення № 163 від 10.01.2019 року Сєвєродонецької міської ради Луганської області про відмову реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресом: АДРЕСА_1 без дозволу батька (другого законного представника дитини);

- зобов`язати Сєвєродонецьку міську раду Луганської області зареєструвати місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресом: АДРЕСА_1 . без дозволу батька (другого законного представника дитини) (а.с.3-8).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у шлюбі, зареєстрованому міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, свідоцтво № НОМЕР_1 від 30.04.2010, народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 дочка ОСОБА_2 в місті Херсоні, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 . На теперішній час місце знаходження батька є інша область та дитина проживає разом з позивачем.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 31.05.2018 по справі № 766/4061/18 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, розірвано. Вже більше року з ОСОБА_3 ні позивач, ні дитина стосунків не підтримують, його місце знаходження не відоме. Дитина повністю знаходиться на утриманні матері, яка самостійно опікується про здоров`я, фізичний, духовний та моральний стан доньки. Батько участі у вихованні не приймає, не цікавиться розвитком дитини, матеріальної допомоги на утримання та розвиток не надає, долею дитини не цікавиться, тим самим усунувся від виконання обов`язків, передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України, що унеможливлює отримання письмової згоди батька на реєстрацію дитини за місцем проживання матері.

Позивач зареєстрована за адресом: АДРЕСА_2 . По причині того, що реєстрація місця проживання дочки своєчасно не проведено, у позивача виникають певні складнощі з навчанням дитини, лікуванням.

10 січня 2019 року, позивач звернулася до відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, але їй було відмовлено у зв`язку з тим, що відсутня письмова згода іншого з батьків на таку реєстрацію, що підтверджується відмовою від 10 січня 2019 року № 163.

26.03.2019 з приводу несвоєчасного реєстрування місця проживання дитини, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та складено постанову № 5765.

26.03.2019 позивачем сплачено адміністративний збір.

Позивач зазначив, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дочки суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав і свобод, які гарантовані Конституцією України та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, право на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

Тому відсутність письмової згоди батька не повинна бути перешкодою для здійснення реєстрації місця проживання дитини за адресою позивача.

Останнє відоме місце мешкання батька дитини ОСОБА_3 є м.Херсон.

Внаслідок невиконання батьківський обов`язків ОСОБА_3 позивач позбавлена змоги в повному обсязі реалізувати свої права, як мати малолітньої дочки, а саме провести реєстрацію її місця проживання за місцем свого мешкання.

На підставі викладеного, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 12.06.2019 за вхідним реєстраційним номером 31682/2019 надав письмові пояснення (а.с.48-50). В обґрунтування письмових пояснень зазначив, що на момент звернення до відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради ОСОБА_1 був поданий неповний перелік документів. Так було надано: заяву про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини від 10.01.2019, довідку по реєстрацію місця проживання особи за відомостями відділу адміністративних послуг СМР від 10.01.2019, паспорт на ім`я ОСОБА_1 , копія Свідоцтва про народження ОСОБА_2 та були відсутні нижченаведені документи: згода другого батька (п.18 Постанова КМУ №207, ст.160 Сімейний Кодекс України), квитанція про сплату адміністративного збору за реєстрацію місця проживання з порушеннями; постанова про адміністративне правопорушення.

Таким чином, відповідач вважає, що позивачем по справі не доведено жодних підстав, щодо порушень з боку Сєвєродонецької міської ради при відмові в реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , а тому всі доводи позивача по справі є необґрунтованими та безпідставними. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду від 26.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.1-2).

Ухвалою суду від 24.05.2019 вирішено призначити справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін на 21 червня 2019 року (а.с.37-38).

Позивач та представник позивача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, 21.06.2019 надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких також наполягали на задоволенні позовних вимог (а.с.44,45,55,56).

Представник відповідача в судове засідання також не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причининеявку суду не повідомив (а.с.46).

Представник третьої особи в судове засідання також не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив (а.с.43).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 КАС України, суд дійшов наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 (а.с.13,14,15).

30.04.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_4 від 30.04.2010. Прізвище після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 (а.с.17).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що в Книзі реєстрації народжень 28.10.2010 зроблено відповідний актовий запис № 684 та видано Свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 від 28.10.2010 (а.с.16).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 31.05.2018 шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30.04.2010 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 282 розірвано (а.с.18).

Із матеріалів справи вбачається, що 10.01.2019 позивач звернулась до відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини № 163, в якій просила ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєструвати за місцем її проживання: АДРЕСА_3 .

10.01.2019 відділ адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради відмовив у реєстрації (а.с.21).

В подальшому, адміністратором відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради винесено постанову №5765 від 26.03.2019 про вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , передбаченого за ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та застосовано адміністративне стягнення у вигляді попередження (а.с.22).

Також позивачем сплачено 40,00 грн адміністративного збору, що підтверджується квитанцією №89 від 26.03.2019 (а.с.23).

Вважаючи протиправним рішення № 163 від 10.01.2019 про відмову в реєстрації дитини за місцем проживання матері, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (далі Закон №1382-IV).

Законодавство про свободу пересування та вільний вибір місця проживання складається з Конституції України, цього Закону, інших законів та міжнародних договорів України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші норми, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються норми міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 4 Закону №1382-IV).

Відповідно до статті 6 Закону №1382-IV, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Порядок та правила реєстрації місця проживання затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 (далі - Постанова), якою визначено механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктом вісімнадцятим Постанови визначено перелік документів, необхідних для реєстрації місця проживання, що подаються особою або її представником, зокрема, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Орган реєстрації відмовляє в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.

Рішення про відмову в реєстрації / знятті з реєстрації місця проживання приймається в день звернення особи або її представника шляхом зазначення у заяві про реєстрацію / зняття з реєстрації місця проживання підстав відмови. Зазначена заява повертається особі або її представнику (пункт 11 Правил № 207).

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Крім того, згідно вимог статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини 2 статті 10 Конвенції про права дитини дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні "Хабровські проти України" від 17.01.2016 суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.

Крім того, суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.

У справах, пов`язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.

Насамкінець суд вважає, що позитивні обов`язки, які стаття 8 Конвенції накладає на Договірні держави щодо возз`єднання батьків з їхніми дітьми, повинні тлумачитися з урахуванням Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (див. вищенаведене рішення у справі "Ігнакколо-Зеніде проти Румунії", п. 95), а поняття "найкращі інтереси" дитини також є першочерговим міркуванням у контексті процедур, передбачених Гаазькою Конвенцією (див. рішення у справі "Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії" [ВП], заява N 41615/07, п. 76, ECHR 2010).

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства" (Преамбула Закону).

Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як встановлено статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина 4 статті 29 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Крім того, приписами статті 156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.

З аналізу наведеного слідує, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи.

Як встановлено судом, рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 31.05.2018 шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30.04.2010 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис № 282 розірвано (арк.спр.12).

Позивач стверджує, що останнім відомим місцем мешкання батька дитини ОСОБА_6 є м. Херсон. При цьому, долею дитини не цікавиться, тим самим усунувшись від виконання обов`язків, передбачених статтею 150 Сімейного кодексу України, що уможливлює отримання позивачем письмової згоди батька на реєстрацію дітей за місцем проживання матері.

Будь - яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір`ю дитини, щодо визначення її місця проживання, судом не встановлено.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини позивача за місцем фактичного проживання суперечить їх інтересам та суттєво обмежує реалізацію їх прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема, права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.

Посилання відповідача про те, що однією з підстав відмови в реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_7 є неподання позивачем постанови про адміністративне правопорушення, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки така постанова була прийнята відносно позивача лише 26.03.2019 і на час подання заяви 10.01.2019 її не існувало. Крім того, статтею 6 Закону 1382-IV чітко визначений перелік документів, які подаються до органу реєстрації, який є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Вказаний перелік не містить в собі подачу до органу реєстрації постанову про притягнення до адміністративної відповідальності. У свою чергу, забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.

Відтак відповідачем були порушенні положення Закону № 1382-IV та Порядку.

Що стосується зазначення у рішенні відповідача як на підставу відмови - квитанція про сплату адміністративного збору з порушенням, то вказана підстава є незрозумілою та необґрунтованою, що мав на увазі відповідач. Не зазначив він цього і у відзиві на адміністративний позов.

При цьому суд зазначає про те, що як слідує із завдань адміністративного судочинства, закріплених, зокрема у статті 2 КАС України, при наданні оцінки рішенню, прийнятому суб`єктом владних повноважень, суд зобов`язаний перевірити, чи прийнято (вчинене) воно, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Дослідженням рішення № 163 від 10.01.2019 року, яким відмовлено позивачу у реєстрації дитини за місцем проживання матері, судом встановлено, що у цьому рішенні відсутнє будь-яке обґрунтування прийнятого рішення щодо підстав відмови з приводу сплати адміністративного збору, його розміру та в чому саме полягає встановлене відповідачем порушення.

Крім того, як встановлено судом 26.03.2019 позивач сплатила адміністративний збір у розмірі 40 грн.

Оскільки судом встановлено, що відповідачем прийнято рішення № 163 від 10.01.2019 року про відмову в реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресом: АДРЕСА_1 без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України Про охорону дитинства та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з використанням повноважень не з тією метою, з якою вони надані, та без належного обґрунтування підстав відмови у реєстрації з вимаганням документів, які не відносяться до вичерпного переліку передбаченого Законом 1382-IV, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача зареєструвати місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресом: АДРЕСА_1 , - без дозволу батька ОСОБА_3 .

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення.

Розподіл судових витрат судом не здійснюється, оскільки ухвалою суду від 26.04.2019 позивача було звільнено від сплати судового збору, а вимог про відшкодування інших судових витрат позивач не заявляв.

Керуючись статтями 2, 5, 77, 90, 139, 241-245, 255, 295, п.15.5 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області, третя особа - Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради Луганської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Скасувати рішення № 163 від 10.01.2019 року відділу адміністративних послуг Сєвєродонецької міської ради Луганської області про відмову реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресом: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Сєвєродонецьку міську раду Луганської області (, місцезнаходження: 93400, Луганська область, м.Сєвєродонецьк, пл.Дружби Народів, буд.32) зареєструвати місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресом: АДРЕСА_1 , - без дозволу батька ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст повного судового рішення складено 26 червня 2019 року.

Суддя Н.М. Басова