Справа № 199/2452/19
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року Справа № 199/2452/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
23.04.2019 року з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій позивач просить: визнати противоправною відмову в перерахунку трудового стажу в подвійному розмірі за час роботи у психіатричних закладах охорони здоров`я; зобов`язати перерахувати трудовий стаж відповідно до вимог закону, а саме: включити в трудовий стаж роботу з 19.06.1959 року по 28.09.1960 року - 1 рік 3 міс. 19 днів, з 15.12.1961 року по 01.09.1962 року - 9 міс 16 днів, з 01.09.1962 року по 08.07.1968 року - 6 років навчання, з 14.02.1966 року по 01.04.1973 року - 7 років 2 міс, а всього за цей період в одинарному розмірі 15 років 2 міс 25 днів; з 20.01.1991 року по 23.02.1991 року - 1 місяць і 2 дні; з 17.04.1993 року по 19.06.1993 року не враховано 2 місяці і 2 дні; з 26.11.1997 року по 28.12.1997 року не враховано 1 міс і 2 дні; з 29.09.2002 року по 30.10.2002 року не враховано 1 місяць 1 день; з 16.02.2003 року по 21.02.2003 року - 6 днів, а всього 5 місяців і 13 днів врахувати в подвійному розмірі; з 01.01.2004 року по 02.01.2018 року врахувати в подвійному розмірі; зобов`язати застосувати при обчисленні розміру пенсії індивідуальний коефіцієнт 0,85.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області необґрунтовано нарахувало загальний трудовий стаж 87 років 8 місяців 19 днів. Такі дії вважає протиправними, оскільки відповідач зарахував стаж з 02.04.1973 року по 20.01.1991 року, з 23.02.1991 року по 17.04.1993 року, у той час, коли у позивача не було жодного дня перерви, тобто безпідставно не враховується час з 20.01.1991 року по 23.02.1991 року - 1 місяць 2 дні; з 17.04.1993 року по 19.06.1993 року не враховано 2 місяці 2 дні; з 26.11.1997 року по 28.12.1997 року не враховано 1 місяць 2 дні; з 29.09.2002 року по 30.10.2002 року не враховано 1 місяць 1 день; з 16.02.2003 року по 21.02.2003 року - 6 днів, а всього 5 місяців і 13 днів Також, починаючи з 01.01.2004 року трудовий стаж зараховано у одинарному розмірі, не дивлячись на те, що відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» потрібно зараховувати в подвійному розмірі. Тобто, загальний трудовий стаж позивача повинен становити 104 роки і 8 місяців. Також позивач вважає незаконним застосування для обчислення розміру пенсії застосований індивідуальний коефіцієнт 0,75 відповідно до пункту 2 статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідач проти позову заперечує. Зазначає, що стаж роботи позивача з 02.04.1973 року по 20.01.1991 року, з 23.02.1991 року по 17.04.1993 року, з 19.06.1993 року по 26.11.1997 року, з 28.12.1997 року по 29.09.2002 року, з 30.10.2002 року по 16.02.2003 року, з 21.02.2003 року по 31.12.2003 року зараховано у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а з 01.01.2004 року в одинарному розмірі. Розмір пенсії обчислено виходячи із загального стажу зарахованого по 31.01.2018 року, що складає 87 років 8 місяців 19 днів. Для обчислення розміру пенсії правомірно застосовано індивідуальний коефіцієнт стажу в максимальному розмірі -0,75.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідачем 28.04.2019 року отримано копію ухвали суду про відкриття спрощеного позовного провадження в даній адміністративній справі та копію позову разом із копіями доданих до нього документів.
10.05.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом встановлено, що згідно матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 з 02.08. 1997 року призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
На початку 2018 року ОСОБА_1 було здійснено перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною стажу роботи за додаткові періоди по 31.01.2018 року включно.
Пенсія позивачу розрахована виходячи з наявності у позивача страхового стажу - 87 років 8 місяців 19 днів.
У матеріалах пенсійної справи наявний розрахунок стажу позивача, згідно якого позивачу враховано наступні періоди:
- з 19.06.1959 року по 28.09.1960 року, з 15.12.1961 року по 01.09.1962 року, з 02.09.1962 року по 24.06.1968 року, з 25.06.1968 року по 01.04.1973 року у одинарному розмірі;
- з 02.04.1973 року по 06.05.1982 року, з 07.05.1982 року по 23.10.1990 року, з 24.10.1990 року по 20.01.1991 року у двократному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- з 21.01.1991 року по 22.02.1991 року - у одинарному розмірі;
- з 23.02.1991 року по 17.04.1993 року - у двократному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- з 18.04.1993 року по 18.06.1993 року - у одинарному розмірі;
- з 19.06.1993 року по 26.11.1997 року у двократному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- з 27.11.1997 року по 27.12.1997 року - у одинарному розмірі;
- з 28.12.1997 року по 20.09.2002 року - у двократному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- з 30.09.2002 року по 29.10.2002 року - у одинарному розмірі;
- з 30.10.2002 року по 16.02.2003 року - у двократному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- з 17.02.2003 року по 20.02.2003 року - у одинарному розмірі;
- з 21.02.2003 року по 31.12.2003 року - у двократному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- з 01.01.2004 року по 31.01.2018 року - у одинарному розмірі.
Розмір пенсії також обраховано із застосуванням індивідуального коефіцієнту страхового стажу - 0,75.
Не погоджуючись із розміром визначеної ОСОБА_1 пенсії вона направила звернення від 05.02.2019 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про перерахунок стажу та індивідуального коефіцієнту страхового стажу.
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 14.02.2019 року № 826/К-09 відмовило позивачу у здійсненні перерахунку пенсії.
Вважаючи дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області протиправними позивач звернулась з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно із статтею 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною 1 статті 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Згідно пункту 16 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення» особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.
Згідно із статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
При цьому положеннями частини 4 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Таким чином з системного аналізу зазначених норм суд дійшов висновку, що положення статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовується у випадку призначення особі трудової пенсії за вислугу років на підставі саме цього Закону та враховується для обчислення пільгового стажу роботи.
При цьому, до страхового стажу для призначення пенсій за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після 1 січня 2004 року зараховуються лише ті періоди роботи, протягом яких були сплачені до Пенсійного фонду України щомісяця страхові внески, при цьому за законодавством не встановлено пільг щодо обчислення страхового стажу, а тому періоди роботи після 1 січня 2004 року зараховуються до страхового стажу лише в одинарному розмірі.
Таким чином суд вважає правомірними дії відповідача щодо зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 01.01.2004 року по 31.01.2018 року до страхового стажу у одинарному розмірі.
Щодо вимоги про зобов`язання зарахувати до стажу роботи позивача періоди з 20.01.1991 року по 23.02.1991 року, з 17.04.1993 року по 19.06.1993 року, з 26.11.1997 року по 28.12.1997 року, з 29.09.2002 року по 30.10.2002 року, з 16.02.2003 року по 21.02.2003 року, суд зазначає наступне.
Як було зазначено судом вище, пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах передбачено статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зокрема, вказаною нормою Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що робота у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Статтею 21 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно статті 30 Кодексу законів про працю України, працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством.
Отже, робота в розумінні статей 21, 30 Кодексу законів про працю України є виконання певних дій працівником в межах трудових правовідносин за трудовим договором.
Аналіз наведених норм прав свідчить про те, що пільги, передбачені статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стосуються саме часу фактичного виконання роботи в деяких медичних закладах вказаних у цій статті, тому, період перебування осіб, які працюють у цих закладах, у відпустці чи на курсах підвищення кваліфікації зараховується до спеціального стажу роботи, проте в одинарному розмірі.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.03.2019 року у справі № 314/404/17.
З урахуванням викладеного, не має підстав для зарахування позивачу у подвійному розмірі періоди перебування на курсах , а також у відпустці без збереження заробітної плати, а саме: з 24.10.1990 року по 02.01.2018 року. У періоди з 18.04.1993 року по 18.06.1993 року, з 27.11.1997 року по 27.12.1997 року, з 30.09.2002 року по 29.10.2002 року, з 21.01.1991 року по 20.02.1991 року, з 17.02.2003 року по 20.02.2003 року.
Крім цього суд зазначає, що не підлягає задоволенню вимога про зобов`язання відповідача включити в трудовий стаж роботу з 19.06.1959 року по 28.09.1960 року, з 15.12.1961 року по 01.09.1962 року, з 01.09.1962 року по 08.07.1968 року, з 14.02.1966 року по 01.04.1973 року, оскільки відповідно до наданих позивачем матеріалів пенсійної справи період з 19.06.1959 року по 01.04.1973 року включено до трудового стажу позивача.
Щодо вимоги про зобов`язання застосувати при обчисленні розміру пенсії індивідуальний коефіцієнт 0,85 суд зазначає наступне.
Згідно вимог частини 2 статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», коефіцієнт страхового стажу з урахуванням періодів до набрання чинності цим Законом не може перевищувати 0,75, а з урахуванням страхового стажу, передбаченого абзацом десятим частини третьої статті 24 цього Закону, - 0,85.
За змістом абзацу 10 частини 3 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за кожний повний рік стажу роботи (врахованого в одинарному розмірі) на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, до страхового стажу додатково зараховується по одному року.
Отже, зазначеною нормою встановлене максимальне обмеження коефіцієнт страхового стажу - 0,75, який і був застосований при розрахунку пенсії позивача.
Застосування коефіцієнту 0,85 можливо лише за умови наявності страхового стажу на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, зайнятість на яких давала та дає право на пенсію на пільгових умовах, однак врахованого в одинарному розмірі.
Позивач не працювала на підземних роботах, не надала доказів роботи на посадах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Отже, розмір індивідуального коефіцієнту -0,75, виконритстаного для розрахунку пенсії позивача правомірно обраховано відповідачем.
В силу вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України , предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5

пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 24 червня 2019 року.

Суддя С.І. Озерянська