Справа № 826/10302/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 червня 2019 року № 826/10302/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В. І. розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації-виконавчого органу Київської міської ради про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Відповідач), в якому просить:

- визнати дії Відповідача щодо порушення строку надання відповіді на інформаційний запит Позивача №1 від 30.03.2018 року - протиправними;

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат, шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача на користь Позивача витрати на правничу допомогу, які складають 5 600, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що звертався до Відповідача із інформаційним запитом 30.03.2018 року № 1 і отримав відповідь листом Відповідача від 06.04.2018 року № 055-4736, який в свою чергу відправлений поштою 18.04.2018 року, а від так вказане порушує конституційне право позивача на інформацію, вимоги чинного законодавства України, в тому числі, Закону України «Про доступ до публічної інформації», відтак, звернувся із цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 09.07.2018 року залишено без руху позовну заяву Позивача.

31.07.2018 року від представника Позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 09.07.2018 року, якою позовну заяву залишено без руху, зокрема, не надані належним чином засвідчені копії документів, додані до позовної заяви.

Враховуючи, що позивачем виконано вимоги ухвали від 09.07.2018 року, ухвалою суду від 13.08.2018 року відкрито спрощене провадження у справі без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. Зазначеною ухвалою суд запропонував відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 162 КАС України, або заяву про визнання позову.

У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Копію ухвали від 13.08.2018 отримав 31.08.2018, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

24.10.2018 року до суду від Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшло клопотання, в якому просив залишити адміністративну позовну заяву без розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.06.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Департаменту містобудування та архітектури Київської міської державної адміністрації-виконавчого органу Київської міської ради про залишення без розгляду адміністративного позову.

Так, частиною 4 статті 159 КАС України визначено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Водночас, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

З огляду на те, що відповідачем у встановлений судом строк (з урахуванням часу на пересилання поштової кореспонденції) не надано суду відзив на позов та не повідомлено суд про причини за яких такий відзив не може бути подано, суд може визнати неподання відповідачем відзиву на позов, як визнання позову у повному обсязі.

Відповідно до статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд

Обставини встановлені судом:

Позивач звернувся до Відповідача з інформаційним запитом про надання публічної інформації від 30.03.2018 року № 1 згідно до статті 32 Конституції України, статті 5 Закону України «Про інформацію», статей 1, 3, 4, 6, 12, 13, 19, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Листом № 055-4736 від 06.04.2018 року Відповідачем надана відповідь на інформаційний запит позивача від 30.03.2018 року № 1.

Вказаний лист-відповідь Відповідачем було надіслано Позивачу 18.04.2018 року, що підтверджується штампом на конверті поштового відправлення.

Позивач просить, визнати протиправними дії Відповідача, що виразилися у ненаданні своєчасної відповіді на запит від 30.03.2018 року № 1, що є порушенням вимог ст. 20 Закону України Про доступ до публічної інформації, посилаючись на те, що відповідач, як розпорядник інформації, яка безпосередньо зачіпає інтереси Позивача, зобов`язаний надавати таку інформацію у разі отримання належним чином оформленого інформаційного запиту у п`ятиденний термін, що відповідачем зроблено не було.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та надані докази, давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд находить підстави достатніми для відмови у задоволенні позовної заяви повністю, виходячи з наступного.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Законом України «Про доступ до публічної інформації» регламентований порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно ст.12 вказаного Закону, суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Статтею 13 вищенаведеного Закону, передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків.

За приписами п.1 ч.1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Порядок оформлення запитів на інформацію визначено ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (ч.1 ст.19 вказаного Закону).

Строк розгляду запитів на інформацію врегульований ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», згідно з частиною першою якої розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження ч.4 ст. 20 вказаного Закону.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що Позивач має право на отримання публічної інформації, зокрема, від органів виконавчої влади в п`ятиденний термін після отримання запиту, тобто у строк до 05.04.2018р. з урахуванням наявних доказів отримання відповідачем запиту 30.003.2018р.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем - органом виконавчої влади відповідь на інформаційний запит позивача від 30.03.2018р. була надана листом від 06.04.2018р. за вих. №055-4736, який направлено на адресу Позивача 18.04.2018р., тобто з порушенням п`ятиденного терміну, встановленого ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», що підтверджується наявними в матеріалах справи копією конверту.

Таким чином, із аналізу наданих доказів та норм матеріального права, судом встановлено, що відповідач, не надавши відповідь на запит позивача у п`ятиденний термін, вчинив протиправну бездіяльність.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача..

Проте, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про обґрунтованість ненадання відповіді на інформаційний запит позивача у термін, встановлений ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», тобто у період з 22.01.2018р. по 27.01.2018р. включно.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено саме протиправну бездіяльність щодо ненадання запитуваної інформації на інформаційний запит позивача від 30.03.2018р. в п`ятиденний термін, що передбачений ст.20 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень без вказаної ознаки негативного впливу на права особи не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, Суд встановив належність особи яка звернулась за судовим захистом, а також факт порушення права позивача.

Проте суд встановив, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає тим, що передбачені законодавством.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині визнати протиправними дій відповідача, що виразилися у ненаданні своєчасної відповіді на запит позивача від 30.03.2018р., що є порушенням вимог ст. 20 Закону України Про доступ до публічної інформації, оскільки, судом встановлено саме протиправну бездіяльність відповідача щодо ненадання запитуваної інформації на інформаційний запит позивача від 30.03.2018р. в п`ятиденний термін, що передбачений ст.20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" та належним і допустимим способом захисту порушеного права позивача є саме визнання протиправною бездіяльності, яка допущена суб`єктом владних повноважень при ненаданні своєчасно відповіді на інформаційний запит в межах Закону України «Про доступ до публічної інформації» у відповідності до вимог ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для їх розподілу у порядку, встановленому ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивачеві в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради ( 01001, м. Київ, вул. Хрещатик 32, ) - відмовити повністю.

2. Розподіл судових витрат не здійснювати.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1

Представник позивача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2, тел. НОМЕР_2, електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідач: Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради, адреса: 01001, м. Київ, вул. Хрещатик 32, , тел. , електронна пошта:

Суддя В.І. Келеберда