Справа № 140/1375/19
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року ЛуцькСправа № 140/1375/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Димарчук Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про:

- визнання протиправними дій щодо відмови у встановленні їм статусу особи, на яку поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця;

- зобов`язання повторно розглянути звернення від 13.03.2019 та встановити їм статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видати «Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є членами сім`ї (батьками) померлого військовослужбовця, який помер під час проходження військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби та мають право на встановлення їм статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і отримання відповідного посвідчення.

13.03.2019 з метою отримання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", позивачі звернулися із відповідною заявою до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради та додали до неї документи, які підтверджують наявність підстав для надання такого статусу.

Листом від 22.03.2019 №11.8-33/76/2019 відповідач протиправно відмовив позивачам у наданні такого статусу та видачі посвідчення, мотивуючи його відсутністю законних підстав для встановлення вказаного статусу.

З рішенням Департаменту соціальної політики Луцької міської ради позивачі не погоджуються, вважають його таким, що порушує їх права і законні інтереси.

Зазначають, що відповідно до пункту першого статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дія цього закону розповсюджується на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті (які померли внаслідок захворювання одержаного в період проходження військової служби), належать серед інших - батьки.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Військово-медичного управління Служби безпеки України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва від 05.03.2019 №38/281, захворювання, що призвело до смерті їх сина ОСОБА_3 , пов`язане з проходженням військової служби.

Враховуючи вищевикладене, наявні фактичні та правові підстави для встановлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статусу осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" членів сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця та отримання відповідного посвідчення, а тому відмову відповідача, викладену у листі від 22.03.2019 №11.8-33/76/2019 вважають протиправною, та просять зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення та встановити їм статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і видати «Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) (а.с.1).

У відзиві на позов від 21.05.2019 №11.2-8.5/1983/2019 (а.с.29-31) представник відповідача позовні вимоги не визнала, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

У березні 2019 року позивачі звернулися до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради з заявою про надання їм статус особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" члена сім`ї померлого військовослужбовця, а саме сина ОСОБА_3 , надавши відповідний пакет документів.

Зазначає, що абзацом першим пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено дві категорії військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб: 1) які загинули (пропали безвісти; 2) померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Абзац 16 пункту 1 статті 10 вищевказаного Закону визначає, що до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Таким чином, законодавець визначив членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та не визначив хто відноситься до членів сім`ї померлих внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Згідно з поданими позивачами документами, їх син не загинув, не пропав безвісти, а помер, тому для визначення членів сім`ї померлого необхідно застосовувати загальні норми права, а саме: до складу сім`ї належать подружжя та їх діти.

Враховуючи вищевикладене, відповідач не вбачає законних підстав для надання позивачам статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачі «посвідчення члена сім`ї загиблого".

З наведених підстав просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити повністю з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , 1984 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.22).

ОСОБА_3 з 05.02.2001 проходив військову службу за контрактом офіцерського складу в Управлінні Служби безпеки України у Волинській області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер від розриву артеріовенозної мальформації правої лобової ділянки головного мозку, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 23.11.2011 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції Волинської області (а.с.19).

Наказом Служби безпеки України від 05.12.2011 №1311-ос «По особовому складу» відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України старшого лейтенанта ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу у зв`язку зі смертю з 21.11.2011 (підстава свідоцтво по смерть серії НОМЕР_2 від 23.11.2011) (а.с.20).

На підставі витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Військово-медичного управління Служби безпеки України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва від 05.03.2019 №38/281, захворювання ОСОБА_3 1984 р.н., «розрив артеріовенозної мальформації правої лобової ділянки головного мозку», яке призвело до смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , «так, пов`язане з проходженням військової служби» (а.с.21).

13.03.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до відповідача із заявами про надання їм статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надавши до заяв копії наступних документів: паспорта; свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ; свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 23.11.2011; наказу СБУ від 05.12.2011 №1311-ос «По особовому складу» про виключення зі списків особового складу у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 з 21.11.2011; витягу з протоколу засідання ЦВЛК комісії Військово-медичного управління СБУ від 05.03.2019 №38/281 (а.с.23-24).

22.03.2019 за №11.8-33/76/2019 відповідач відмовив позивачам у наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачі посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого», мотивуючи відсутністю законних підстав. Зазначив, що відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 10, чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. Разом з тим, абзацом 16 пункту 1 статті 10 вищевказаного Закону визначено, що його чинність поширюється на батьків загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців. Опрацювавши подані позивачами документи, встановлено, що ОСОБА_3 , мав статус військовослужбовця управлінні Служби безпеки України у Волинській області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва від 05.03.2019 №38/281 вбачається, що захворювання, яке призвело до смерті, «так, пов`язане з проходженням військової служби» (а.с.17).

Позивачі, не погодившись з відмовою Департаменту соціальної політики Луцької міської ради у встановленні їм статусу особи, члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, звернулись до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правовий статус ветеранів війни визначається Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дія цього закону розповсюджується на: сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Згідно із абзацом 16 пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать:

утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія;

батьки;

один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні;

діти, які не мають (і не мали) своїх сімей;

діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття;

діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Таким чином, абзац 16 пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" чітко й однозначно визначає, що до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті (в тому числі, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби) належать батьки.

У свою чергу, відповідач невірно трактує норми абзацу 16 статті 10 Закону №3551-XII, оскільки вказана норма визначає не лише членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, а й інших осіб, зазначених у цій статті, в тому числі й які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби.

Відповідно до пункту 4 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 №379 "Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби" також визначено, що посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (надалі - посвідчення), видаються батькам, дружині або чоловіку та дітям указаних військовослужбовців за зразками згідно з додатками № 1 і 2. Підставою для видачі посвідчення є документ, який підтверджує факт загибелі (смерті) чи пропажі безвісти військовослужбовця, виданий військовим комісаріатом.

З огляду на встановлені у справі обставини та вищевикладені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що Департаментом соціальної політики Луцької міської ради протиправно відмовлено позивачам у наданні статусу членів сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця та у видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірність своїх дій щодо відмови у наданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статусу особи, на яку поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого». Зокрема, на переконання суду, відповідач діяв не на підставі закону, не обґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); небезсторонньо (упереджено); недобросовісно та не розсудливо, з огляду на що, позов належить задовольнити повністю.

Щодо належності обраного судом способу захисту порушених прав позивачів.

За змістом частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, метою адміністративного судочинства є ефективний захист порушених суб`єктами владних повноважень прав фізичних та юридичних осіб.

У пункті 145 рішення від 15.11. 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Зважаючи на вищевикладене, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З оскаржуваного рішення відповідача (відмови) вбачається, що воно не грунтується на законі.

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Виходячи із наданих частиною 4 статті 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивачів є прийняття судом рішення про визнання протиправною відмови Департаменту соціальної політики Луцької міської ради у встановленні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статусу осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - члена сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця; зобов`язання відповідача повторно розглянути звернення позивачів від 13.03.2019, встановити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статус членів сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і видати відповідні посвідчення.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід стягнути по 768,40 грн судового збору сплаченого відповідно до квитанцій №1, 2 від 23.04.2019.

Керуючись статтями 139, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, задовольнити.

Визнати протиправною відмову Департаменту соціальної політики Луцької міської ради у встановленні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статусу осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - члена сім`ї загиблого військовослужбовця;

Зобов`язати Департамент соціальної політики Луцької міської ради повторно розглянути звернення позивачів від 13.03.2019, встановити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 статус члена сім`ї загиблого військовослужбовця, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (43025, Волинська область, м. Луцьк, проспект Волі, буд.4а, ) судові витрати у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривен 40 копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (43025, Волинська область, м. Луцьк, проспект Волі, буд.4а, ) судові витрати у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривен 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя Т.М. Димарчук