Справа № 320/7033/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7033/18 Суддя (судді) першої інстанції: Леонтович А.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Парінова А.Б.,

Ключковича В.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства «Віаланд» до Міністерства інфраструктури України про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Дочірнє підприємство «Віаланд» з позовом до Міністерства інфраструктури України, у якому просило:

- визнати протиправним повідомлення Міністерства інфраструктури України від 22.12.2018 за № 14787/39/10-18 про невідповідність матеріально-технічної бази та персоналу Дочірнього підприємства «Віаланд», як суб`єкта проведення обов`язкового технічного контролю транспортного засобу, вимогам щодо проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів;

- зобов`язати Міністерство інфраструктури України надіслати повідомлення та копії документів Дочірнього підприємства «Віаланд», як суб`єкта проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, до Головного сервісного центру МВС у відповідності до пункту 6 Порядку проведення обов`язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 № 137.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним повідомлення Міністерства інфраструктури України від 22.12.2018 за № 14787/39/10-18 про невідповідність матеріально-технічної бази та персоналу Дочірнього підприємства «Віаланд», як суб`єкта проведення обов`язкового технічного контролю транспортного засобу вимогам щодо проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів.

Зобов`язано Міністерство інфраструктури України надіслати повідомлення та копії документів Дочірнього підприємства «Віаланд», як суб`єкта проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, до Головного сервісного центру МВС, у відповідності до пункту 6 Порядку проведення обов`язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 № 137.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції на норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеність таких обставин.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Представники позивача у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.11.2018 Національне агентство з акредитації України акредитувало випробувальну лабораторію Дочірнього підприємства «Віаланд», відповідно до вимог ДСТУ ISO/IEC 17025:2006 (ISO/IEC 17025:2005) в сфері випробувань колісних транспортних засобів категорій M, N, O, такі, що були у користуванні, що підтверджується атестатом про акредитацію від 18.11.2018 № 2Т986. (а. с. 25-29)

Відповідно до сфери акредитації, що є додатком до атестата про акредитацію від 18.11.2018 № 2Т986, випробувальна лабораторія ДП «Віаланд» є компетентним органом у сфері перевірки технічного стану колісних транспортних засобів, що були у користуванні, за вимогами безпеки та екології та придатності до експлуатації (проведення обов`язкового технічного контролю), згідно ДСТУ3649:2010 (крім п.6.4.8.1, 6.8.9, п. 7.4.2.2, 7.4.3.2, 7.4.4.1, 7.8.5) постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 № 137, наказу Міністерства інфраструктури України від 26.11.2012 №710. (а. с. 26-29)

06.12.2018 ДП «Віаланд» направило Міністерству інфраструктури України повідомлення № 6/12 про відповідність матеріально-технічної бази та персоналу вимогам щодо проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, до якого додано: засвідчену своїм підписом, скріпленим печаткою, копію атестату про акредитацію разом з паспортом, що містить інформацію про устаткування ДП «Віаланд»; копії правовстановлюючих документів на право володіння (користування) земельною ділянкою та виробничими будівлями; завірені фотографії загального вигляду території з виробничим приміщенням, робочих місць з установленим обладнанням та видом обладнаного місця прийому громадян. (а. с. 24)

Перевіривши зазначену у повідомленні ДП «Віаланд» інформацію, Міністерство інфраструктури України дійшло висновку про невідповідність поданих документів вимогам щодо перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, його складників, що затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 26.11.2012 № 710, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.12.2012 за № 2169/22481. Крім того, відповідач зазначив про недостовірність інформації про загальну площу приміщень, що зазначена у формі 7 Паспорту випробувальної лабораторії до договору оренди приміщення для випробувальної лабораторії від 02.01.2018 № 46-2018. (а. с. 68-70)

Не погоджуючись з висновком Міністретсва інфраструктури України, вважаючи його необгрунтованим, ДП «Віаланд» звернулось до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що повідомлення про невідповідність поданих позивачем документів вимогам Порядку проведення обов`язкового технічного контролю та обсягам перевірки технічного стану транспортних засобів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 № 137, та/або Вимогам до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки, затвердженим наказом Мінінфраструктури від 26.11.2012 № 710, є необґрунтованим, прийнятим без наявних на те підстав та без належного підтвердження вимогам законодавства, викладених у ньому висновків.

Зважаючи на вказане вище, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 № 137, затверджений Порядок проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів. (надалі по тексту - Порядок № 137)

Згідно з п. 1 Порядку № 137, цей порядок визначає процедуру проведення обов`язкового технічного контролю та обсяги перевірки технічного стану транспортних засобів, зареєстрованих уповноваженими органами МВС (далі - транспортні засоби), за результатами якої встановлюється їх придатність до експлуатації або неможливість експлуатації, крім таких транспортних засобів: 1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації; 2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

Відповідно до п. 2 Порядку № 137, виконавцем обов`язкового технічного контролю технічного стану транспортного засобу є юридична особа або фізична особа-підприємець, визначена, як суб`єкт проведення обов`язкового технічного контролю транспортного засобу.

Так, згідно з п. 5 Порядку № 137, юридична особа або фізична особа-підприємець надсилає Мінінфраструктури повідомлення про відповідність матеріально-технічної бази та персоналу вимогам щодо проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів згідно з додатком 1, у разі, коли вона має: 1) устатковання згідно з переліком обладнання, необхідного для проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, згідно з додатком 2; 2) атестат про акредитацію органу з оцінки відповідності згідно із Законом України «Про акредитацію органів з оцінки відповідності».

Згідно з положеннями п. 6 Порядку № 137, Мінінфраструктури протягом 10 днів з дня надходження повідомлення перевіряє зазначену в ньому інформацію про відповідність матеріально-технічної бази та персоналу вимогам щодо проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів шляхом аналізу поданих разом з повідомленням документів та в разі підтвердження такої інформації надсилає повідомлення та копії документів до Головного сервісного центру МВС.

Проте, у разі виявлення недостовірної інформації, зазначеної в повідомленні, Мінінфраструктури письмово повідомляє юридичній особі або фізичній особі-підприємцю про невідповідність поданих документів вимогам цього Порядку або Вимогам до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки, затвердженим наказом Мінінфраструктури від 26.11.2012 № 710, з обов`язковим зазначенням виявлених недоліків.

Після усунення недоліків, що стали причиною неможливості надіслання повідомлення та копій документів до Головного сервісного центру МВС, юридична особа або фізична особа-підприємець має право подати нове повідомлення відповідно до пункту 5 цього Порядку.

Приписами п. 7 Порядку № 137, передбачено, що Головний сервісний центр МВС протягом трьох робочих днів вносить дані про пункт технічного контролю із зазначенням категорії і призначення транспортних засобів до реєстру суб`єктів проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів та інформує виконавця.

Варто зазначити, що додаток 2 до Порядку № 137 передбачає перелік обладнання, необхідного для проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, який включає: підйомні пристрої транспортного засобу, його складових частин та (або) оглядова канава; стенд для контролю характеристик гальмових систем, а у разі, коли неможливо застосувати метод стендових випробувань через особливості конструкції транспортного засобу, - атестована ділянка дороги для дорожніх випробувань гальмових систем; пристрій для визначення вагового навантаження на вісь, якщо він не є складовою стенда для контролю характеристик гальмових систем; вимірювач частоти обертання колінчастого вала двигуна; пристрій для вимірювання та регулювання тиску повітря в пневматичних гальмових системах та пневматичних шинах; пристрої для вимірювання висоти рисунка протектора шин; прилад для вимірювання кутів нахилу променів, світлорозподілу, сили світла фар; пристрій для регульованого натиску на механізм управління інерційною гальмовою системою причепа; багатоканальний газоаналізатор або газоаналізатори нормованих викидів у спалинах двигунів з іскровим запалюванням; димомір; прилад для вимірювання коефіцієнта світлопропускання стекол; електронний детектор для перевірки наявності витоку газу із системи газобалонного обладнання; засоби вимірювальної техніки для контролю за лінійними розмірами відповідно до застосовуваних методів контролю.

Акредитація органів з оцінки відповідності - це засвідчення національним органом України з акредитації того, що орган з оцінки відповідності відповідає вимогам національних стандартів, гармонізованих з відповідними міжнародними та європейськими стандартами, та у разі необхідності будь-яким додатковим вимогам щодо акредитації у відповідних сферах для провадження визначеної діяльності з оцінки відповідності. (ст. 1 Закону України «Про акредитацію органів з оцінки відповідності»)

Відповідно до норм ч. 3 ст. 11 Закону України «Про акредитацію органів з оцінки відповідності», Національний орган України з акредитації на підставі заявки органу з оцінки відповідності оцінює компетентність цього органу для провадження визначеної в заявці діяльності з оцінки відповідності.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 11 Закону України «Про акредитацію органів з оцінки відповідності», якщо національний орган України з акредитації встановлює, що відповідний орган з оцінки відповідності є компетентним для провадження визначеної в заявці діяльності з оцінки відповідності, національний орган України з акредитації приймає рішення про його акредитацію чи розширення сфери його акредитації. У разі прийняття рішення про акредитацію органу з оцінки відповідності йому видається атестат про акредитацію та надається право використовувати національний знак акредитації. Строк дії атестата про акредитацію становить п`ять років. Опис та правила застосування національного знака акредитації встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин судом перевіряється правомірність відмови Міністерства інфраструктури України у надсиланні повідомлення та копій документів ДП «Віаланд» до Головного сервісного центру МВС для внесення даних про пункт технічного контролю до реєстру суб`єктів проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, яка викладена в повідомленні № 14787/39/10-18 від 22.12.2018.

В даному випадку, з аналізу вищевикладених положень законодавства та підзаконних нормативно-правових актів вбачається, що за наслідком отримання повідомлення про відповідність матеріально-технічної бази та персоналу вимогам щодо проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, Міністерство інфраструктури України зобов`язано направити повідомлення та копії документів відповідного суб`єкта господарювання до Головного сервісного центру МВС для внесення відомостей про нього до реєстру суб`єктів проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, або письмово повідомити останнього про невідповідність поданих документів встановленим вимогам, з обов`язковим зазначенням виявлених недоліків.

В свою чергу, Міністерство інфраструктури України зазначило про те, що шляхом аналізу інформації встановлено, що у поданих разом з повідомленням документах не підтверджено інформацію та зазначено інформацію в 38 пунктах.

При цьому, із зібраних матеріалів у справі вбачається, що до Міністерства надсилався атестат про акредитацію № 2Т986 від 18.11.2018, виданий Національним агентством з акредитації України, відповідно до вимог Закону України «Про акредитацію органів з оцінки відповідності», відповідно до якого підтверджується компетенція випробувальної лабораторії ДП «Віланд» у сфері перевірки технічного стану колісних транспортних засобів, що були у користуванні, за вимогами безпеки та екології та придатності до експлуатації (проведення обов`язкового технічного контролю), згідно ДСТУ3649:2010 (крім п.6.4.8.1, 6.8.9, п. 7.4.2.2, 7.4.3.2, 7.4.4.1, 7.8.5) постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 № 137, наказу Міністерства інфраструктури України від 26.11.2012 №710.

З паспорту випробувальної лабораторії ДП «Віаланд», лабораторія оснащення випробувальним устаткуванням: оглядовою канавою; лінією контролю ходової частини автомобілів BSA 510/540, з індикатором спрацювання гальм, здатною до вимірювання приводного зусилля на органі керування гальм, гальмівної сили на кожному з коліс, тривалості спрацювання гальмівної системи на стенді, темпу приведення педалі в дію, навантаження на осі КТЗ, тиску у виконавчих органах КТЗ з пневмоприводом; стендом для контрою та регулювання світла фар Efle 61 Bosh та люксметром-яскравоміром ТКА-ПКМ, здатними до вимірювання кутів нахилу променів, світлорозподілу, сили світла фар; блоком газоаналізу BEA 050 Bosh з перетворювачем тахометричним, що вимірює об`ємну частку СО, СО2, СН, О2, NO у газах, що відпрацювали; коефіцієнт надлишку повітря; температуру оливи та частоту обертання колінчастого вала двигуна; блоком вимірювання димності відпрацьованих газів (димоміром) RTM-430; пристроями для вимірювання та регулюванням тиску повітря в пневматичних гальмових системах та пневматичних шинах (манометрами 1DFR та МТП-1); пристроєм для вимірювання висоти рисунка протектора шин (штангель-циркуль з глибиноміром ШЦ-1 ГОСТ 166:2009; приладом для визначення світло пропускання скла «Люкс» ИС2; електронним детектором для перевірки наявності витоку газу із системи газобалонного обладнання Smart Sensor AR8800A+ ; засобами вимірювальної техніки для контролю за лінійними розмірами.

Отже, наявне у позивача обладнання відповідає Переліку обладнання, необхідного для проведення обов`язкового технічного контролю транспортних засобів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2012 № 137 «Про затвердження Порядку проведення обов`язкового технічного контролю та обсягів перевірки технічного стану транспортних засобів, технічного опису та зразка протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу».

Суд приймає до уваги, що обладнання позивача пройшло акредитацію, тобто НААУ вже встановило відповідність обладнання Вимогам до перевірки конструкції та технічного стану колісного транспортного засобу, методів такої перевірки, затверджених наказом Мінінфраструктури від 26.11.2012 № 710. У доданій до атестату сфері акредитації вказані всі нормативні документи, стандарти, відповідно до яких позивач має право проводити інспектування.

Відповідно до чинного законодавства України не передбачено повноважень відповідача або інших державних органів щодо повторного інспектування після отримання атестату про акредитацію.

Мінінфраструктури не наділене також повноваженнями перевіряти компетентність в сфері інспектування: обов`язкового технічного контролю колісних транспортних засобів, оскільки така компетенція позивача підтверджується виключно атестатом про акредитацію, виданим НААУ.

Таким чином, позивач виконав вимоги закону, що ставляться до суб`єктів господарювання, які виявили бажання здійснювати діяльність у сфері обов`язкового технічного контролю транспортних засобів.

В даному випадку, у наданій Міністерством відповіді не зазначено причин відмови у прийняті надісланого йому атестату про акредитацію та доданих документів, а також, конкретно не зазначено про недоліки.

Між тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто, наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також, переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Головною рисою індивідуальних актів є їхня конкретність (чіткість), а саме, чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами владних повноважень, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, настанов для їх розв`язання що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; чітка відповідність такого акту нормам чинного законодавства.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

В даному випадку, у наданій відповідачем відмові не зазначено, яке саме обладнання підприємства не відповідає встановленим вимогам та які саме конкретні положення зазначених нормативно-правових актів порушено останнім, що у свою чергу, впливає на можливість виконання волевиявлення суб`єкта владних повноважень.

Більш того, як вже зазначалося вище, обладнання позивача пройшло відповідну акредитацію іншим суб`єктом владних повноважень, за наслідком якого встановлено його відповідність необхідним вимогам.

Колегія суддів вважає посилання відповідача на відсутність у сфері атестації посилань на окремі нормативно-технічні документи (ДСТУ 3525-97 «засоби транспорті дорожні. Маркування», тощо) необгрунтованими, оскільки такі висновків суду про наявність відповідної акредитації та визнання лабораторії компетентним органом у сфері перевірки технічного стану колісних ТЗ, що були у користуванні, не спростовують.

Доводи апелянта про те, що випробувальна лабораторія позивача не є «третьою стороною», як на підставу для відмови у наданні позивачеві статусу особи, уповноваженої здійснювати обов`язковий технічний контроль, не заслуговують уваги, оскільки Порядок №136 та Вимоги до перевірки таких умов до відповідних суб`єктів господарювання не висувають. Також, слід наголосити, що дані обставини не були покладені в основу рішення відповідача про відмову в надсиланні повідомлення та висновку про невідповідність поданих документів.

Крім того, як вбачається з форми 7 «Стан виробничих приміщень» Паспорту випробувальної лабораторії ДП «Віаланд», випробувальна лабораторія складається з організаційного підрозділу площею 23,7 кв.м та дільниці випробувань та діагностування КТЗ площею 359 кв.м.

Так, загальна площа дільниці для випробувань та діагностування КТЗ складається з Майданчика № 1 для приймання зразків КТЗ та повернення їх замовнику після випробувань та інших перевірок площею 288,0 кв.м, яку позивач орендує згідно договору оренди земельної ділянки № 1-864 від 15.04.2005, та приміщення 1 та приміщення 2, загальною площею 94,7 кв.м, які позивач орендує на підставі договору оренди приміщення для випробувальної лабораторії від 02.01.2018 № 46-2018, про що зазначено у Формі 3 Розділу 5 «Споруди випробувальні» Паспорту випробувальної лабораторії ДП «Віаланд».

Отже, загальна площа випробувальної лабораторії становить 382,7 кв.м, що повністю відповідає відомостям, зазначеним у паспорті випробувальної лабораторії, та відповідає умовам договорів оренди № 1-864 від 15.04.2005 та № 46-2018 від 02.01.2018.

Внаслідок чого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, так як, Міністерством не доведено правомірності оскаржуваної відмови.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод і інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що саме неправомірність дій відповідача у спірних правовідносинах, що призвела до порушення прав позивача, стала підставою для ухвалення судом першої інстанції рішення із визначенням такого способу захисту права, як зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Той факт, що судом першої інстанції не було констатовано неправомірних дій відповідача у резолютивній частині рішення, не може свідчити про необґрунтованість зазначених висновків суду першої інстанції, які фактично і стали підставою для задоволення позову.

Відносно аргументів відповідача про те, що покладення судовим рішенням зобов`язання на відповідача свідчить про втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень (в його дискреційні повноваження), суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

У даному випадку, реалізуючи свої владні повноваження, відповідач, обираючи одне із альтернативних рішень, прийшов до висновку про те, що правильним управлінським рішенням є повідомлення позивача про невідповідність поданих документів вимогам Порядку № 137.

Тобто, відповідачем було реалізовано свої дискреційні повноваження, які визначено п. 6 Порядку № 137, шляхом повідомлення позивача про невідповідність поданих документі, але така відмова, як зазначено вище, є необґрунтованою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов`язання вчинити дії, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і вказане рішення не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані, шляхом повідомлення позивача про невідповідність поданих документів, і саме правомірність реалізації відповідачем своїх дискреційних повноважень була предметом дослідження у межах цієї справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02), при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

При цьому, колегією суддів не приймаються посилання апелянта на інші підстави для відмови у надсиланні повідомлення підприємства до Головного сервісного центру МВС та додаткові доводи щодо невідповідності поданої підприємством документації, оскільки у вищевикладеній відмові не зазначалось про існування останніх та не було покладено в основу прийнятого рішення. Суд оцінює дії та рішення відповідача щодо їх правомірності на момент їх вчинення.

Щодо доводів апелянта про необгунтованість розподілу судових витрат та відсутність підстав для розподілу таких, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з нормами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Суд першої інстанції, в оскаржуваному рішенні, оцінивши складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, що у даному випадку полягають у складанні позовної заяви; ціну позову та значенням справи для сторін, дійшов висновку, що відшкодуванню підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 1476,00 грн.

В апеляційні скарзі міститься посилання на те, що суд не мав підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу адвоката, оскільки ОСОБА_1 не є адвокатом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Крім того, Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч. 2 ст. 3, ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Таким чином, до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Відповідно до ст. 131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно з п. п. 11 п. 16-1 р. XV «Перехідні положення» Конституції України, представництво, відповідно до статті 131-2 цієї Конституції, здійснюється виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший).

Колегія суддів звертає увагу на те, що 08.02.2018 представник позивача ОСОБА_1. отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6055 та посвідчення адвоката України серії КВ № 6055.

Згідно витягу з Єдиного реєстру адвокатів України № 02370 від 01.06.2018, ОСОБА_1 є адвокатом, дата видачі свідоцтва 08.02.2018. (а. с. 200)

Таким чином, посилання апелянта на невстановлений статус представника позивача та порушення законодавства в частині набуття нею статусу адвоката не є предметом розгляду в даній справі та не підлягає поставленню під сумнів, за відсутності належних доказів, якими встановлено надання недостовірної інформації.

Інші ж доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства інфраструктури України - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді А.Б. Парінов

В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови складено 01.07.2019.