Справа № 807/2785/13-а
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2019 року

Київ

справа №807/2785/13-а

адміністративне провадження №К/9901/4633/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Мукачівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.11.2013 (суддя Калинич Я. М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014 (головуючий суддя Затолочний В.С., судді: Каралюс В.М., Матковська З.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер» до Мукачівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Партнер» звернулось до суду з адміністративним позовом до Мукачівської ОДПІ ГУ Міндоходів у Закарпатській області, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.05.2013 № та №.

Постановою від 25.11.2013 Закарпатського окружного адміністративного суду, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014, позов задоволено.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій відповідач оскаржив їх у касаційному порядку. У касаційній скарзі податковий орган просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування своїх вимог податковий орган посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права. Відповідач зазначає, що первинні документи підписані від імені позивача заступником директора на підставі довіреності, яка при проведенні перевірки контролюючому органу не надавалась, з чого слідує, на думку відповідача, що недоведеними є повноваження заступника директора на вчинення юридичних дій від імені позивача. Також, відповідач вказує, що позивачем не надано доказів перебування уповноваженої особи позивача у м.Миколаїв, де були підписані акти приймання-передачі, за таких обставин, як вважає відповідач, відсутні підстави стверджувати, що відомості вказані у актах відповідають дійсності. Податковий орган стверджує, що у матеріалах справи відсутні документи, які б доводили фактичне існування товару по місцю його придбання, а складені сторонами документи не можуть вважатися достовірними, оскільки відсутні докази про перебування та особисте фіксування уповноваженим представником відомостей, які зазначені у документах. Як зазначає відповідач, аналіз характеру діяльності контрагентів позивача по ланцюгу та обставини справи свідчать про те, що позивач безпосередньої участі у господарських операціях не приймав. Таким чином, якщо документи складені не за наслідками реальної господарської , то такі документи не вважаються первинними та не можуть бути підставою для формування показників, у тому числі податкового обліку, вказує відповідач.

Позивачем до суду заперечення на касаційну скаргу подано не було, що не перешкоджає касаційному розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 14.06.2019 попередній розгляд справи призначено на 18.06.2019.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 КАС України.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини. Посадовими особами відповідача у період з 11.04.2013 по 17.04.2013 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Партнер» по фінансово-господарським взаємовідносинам з ТОВ «Саноіл Торг» та подальшої реалізації придбаних у ТОВ «Саноіл Торг» товарно-матеріальних цінностей за період з 01.01.2010 по 31.03.2013

За результатами перевірки складено акт від 24.04.2013 №1489/22-0/31230573, згідно якого податковим органом встановлено порушення позивачем вимог:

пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 682576грн., в тому числі за 3 квартал 2012 року в сумі 682576грн.;

пунктів 198.3, 198.6. статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 650072грн., у тому числі за вересень 2012 року - 650072грн.

На підставі наведених висновків акту перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 28.05.2013

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на загальну суму 975108,00грн., у тому числі за основним платежем - 650072,00 грн. та за штрафними санкціями - 325036,00грн.

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1023864,00 грн., у тому числі за основним платежем - 682576,00грн. та за штрафними санкціями - 341288,00грн.

За наслідками адміністративного оскарження прийняті рішення відповідача залишено без змін.

Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом про їх скасування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з правомірності формування позивачем податкового кредиту за результатами господарських відносин по взаємовідносинам з контрагентом ТОВ «Саноіл Торг» та відсутності підстав для винесення оскаржуваних рішень. Апеляційний суд погодився з позицією суду попередньої інстанції та вказав, що наявними в матеріалах справи копіями первинних документів підтверджується реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Саноіл Торг». Відтак, висновки акта перевірки про порушення позивачем норм Податкового кодексу України є помилковими, внаслідок чого, збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість з урахуванням штрафних санкцій є протиправним.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 20.1.4. пункту 20.1 статті 20 ПК України органам державної податкової служби надане право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок проведення перевірок визначений статтями 75-86 ПК України.

Платники податку на додану вартість, об`єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначені розділом 5 ПК України.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Як визначено пунктом 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 цієї статті встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З аналізу положень податкового законодавства можна зробити висновок, що підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані із рухом активів, зміною зобов`язань та власного капіталу платника податків та відповідають змісту укладених договорів. Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність вчинення господарської операції, відповідність вчиненої господарської операції господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування податкового кредиту.

Згідно пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов`язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Згідно положень статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинним документом.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій є підставою для бухгалтерського обліку. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи ТОВ «Партнер» перебуває на податковому обліку в Мукачівській ОДПІ як платник податку на додану вартість.

Між позивачем ТОВ «Партнер» (Покупець) та ТОВ «Саноіл Торг» (Продавець) укладено договір купівлі-продажу від 25.06.2012 №25-06-12, відповідно до умов якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця продукцію та матеріали (надалі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти Товар та оплатити його на умовах, визначених даним договором. Найменування, асортимент, кількість та вартість Товару визначається сторонами у Специфікації №1, яка є невід`ємним додатком до Договору. Згідно Специфікації позивачу поставлено олію соняшникову нерафіновану, якість якої відповідає ДСТУ 4492:2005 в кількості 379,900 тонн на загальну суму (в тому числі ПДВ) 3900433,30грн. Договором передбачена поставка на умовах EXW - м.Миколаїв, вул.Громадянська, 117.

На виконання укладеного договору ТОВ «Саноіл Торг» здійснило поставку олії соняшникової нерафінованої позивачеві, місцем приймання - передачі якої був термінал ТОВ «Евері», м.Миколаїв, вул.Громадянська, 117. При цьому, ТОВ «Саноіл Торг» виписало позивачу податкову накладну, що стала підставою для включення відповідної суми ПДВ до складу податкового кредиту.

Судами з`ясовано, що господарська діяльність між позивачем та контрагентом ТОВ «Саноіл Торг» здійснювалась на підставі укладених між ними письмових договорів та складання первинних документів.

Договором передбачена поставка на умовах EXW. Згідно правил Інкотермс EXW означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці, без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження його на будь-який приймаючий транспортний засіб. Така поставка на умовах EXW встановлює відсутність зобов`язань з перевезення як у продавця, так і у покупця. Отже, згідно умов Договору позивач не повинен перевозити товар.

Оплата за наданий товар здійснювалась в порядку безготівкового розрахунку, що підтверджується актом перевірки.

Як вбачається з обставин справи, позивачем задекларовано податок на додану вартість за період, що перевірявся, на підставі податкової накладної, виписаної його контрагентом ТОВ «Саноіл Торг», у зв`язку з придбанням олії соняшникової.

Згідно матеріалів справи на момент складання податкових накладних контрагент позивача ТОВ «Саноіл Торг» було зареєстроване як платник податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому позивач мав право на включення сум ПДВ до складу податкового кредиту у вересні 2012 року за господарськими операціями з ТОВ «Саноіл Торг». Останнє ж, в свою чергу, мало право складати податкову накладну на зазначену поставку товару. Судами встановлено, що податкові накладні, на підставі яких позивач формував податковий кредит, відповідають вимогам, які передбачені пунктом 201.1 статті 201 ПК України.

Реальність здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом ТОВ «Саноіл Торг» підтверджується наявними в матеріалах справи доказами подальшого використання отриманих олії соняшникової, з яких вбачається, що в подальшому придбана у ТОВ «Саноіл Торг» олія соняшникова була реалізована позивачем, про що свідчать наявний в матеріалах справи договір комісії від 25.06.2012 №2506К, згідно якого позивач (Комітент) доручає, а ТОВ «Югекетоп» (Комісіонер) зобов`язується від свого імені і за рахунок Комітента за обумовлену винагороду здійснити одну або декілька зовнішньоекономічних угод з продажу Товару, асортимент, кількість та ціна якого визначаються Додатком до договору. У відповідності до Додатку Комітентом передано Комісіонеру олію соняшникову нерафіновану, відповідно до акту прийому товару по якості та кількості, які містяться в матеріалах справи. В подальшому питанням реалізації товару, придбаного позивачем у ТОВ «Саноіл Торг», займалося ТОВ «Югекотоп», у тому числі, його прийняття, зберігання, відвантаження, будь-яке переміщенням зі складу до порту, що підтверджується наявним в матеріалах справи звітом Комісіонера від 10.12.2012 та документами, доданими до зазначених звітів, оплата за зазначені послуги своєчасно та в повному обсязі, компенсована позивачем Комісіонеру. Також факт зберігання товару Комісіонером підтверджено договором, укладеним між ТОВ «Югекотоп» та ТОВ «Евері» про надання послуг з прийомки, зберігання та перевантаження олії соняшникової та актом ТОВ «Евері» здачі-приймання виконаних робіт, копії яких містяться в матеріалах справи. Також, згідно наявних в матеріалах справи актів про переоформлення товару, митними деклараціями Комісіонер позивача експортував товар за кордон за зовнішньоекономічним контрактом та додатковою угодою до нього, укладеними між ТОВ «Югекотоп» (Продавець) та Компанією «Orexim Limited» (Покупець), відповідно до умов якого Продавець продає, а Покупець купує українську нерафіновану соняшникову олію врожаю 2011 року), актами здачі-прийняття робіт, копіями сертифікатів, попередніх звітів Комісіонера.

Доводи відповідача, наведені у апеляційній та касаційній скаргах про відсутність підтвердження повноважень представника позивача заступником директора ОСОБА_3 на вчинення юридично значимих дій від імені ТОВ «Партнер» спростовано наявними в матеріалах справи копіями довіреності від 12.12.2011 №1 та наказу на відрядження від 14.09.2012 №14/09, як встановлено судами. Також, такі доводи спростовані поясненнями свідка ОСОБА_3 , який був викликаний в судове засідання судом першої інстанції за клопотанням відповідача. ОСОБА_3 підтвердив, що перебуваючи на посаді заступника директора ТОВ «Партнер», будучи додатково уповноваженим згідно довіреності, за наказом на відрядження, за власний рахунок виїжджав за адресою: в м.Миколаїв, вул.Громадянська, 117, де здійснював прийняття олії соняшникової від ТОВ «Саноіл Торг» і подальшу передачу олії соняшникової на комісію ТОВ «Югекотоп», підписував відповідні первинні документи. Крім того, суди вказали, що твердження відповідача щодо відсутності доказів про відрядження представника позивача для приймання товару по місцю знаходження не знайшли свого відображення в акті перевірки.

Крім того, відповідач наводив аргументи, що з аналізу характеру діяльності контрагентів позивача по ланцюгу вбачається, що позивач безпосередньої участі у господарських операціях не приймав, з посиланням на акт перевірки ТОВ «Інфініті» від 17.01.2012 №164/22-200/37585953. Судами розглянуто доводи податкового органу та висловлено позицію, що дані, які містяться в акті перевірки контрагента по ланцюгу стосовно непідтвердження наявності поставок товарів від ТОВ «Інфініті» до контрагента позивача ТОВ «Саноіл Торг» не можуть бути підставою для обмеження права позивача на податковий кредит за умови реальності здійснення господарської операції.

Разом з тим, відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2013 у справі №814/647/13-а визнано неправомірними дії податкового органу по зазначенню в акті перевірки від 17.01.2013 №164/22-200/37585953 висновків щодо непідтвердження фактичної реалізації та постачання товарів ТОВ «Інфініті».

Також, відповідач вказував про відсутність у позивача доказів відповідності товару вимогам до його якості, а саме вимогам ДСТУ 4492:2005. Судами з`ясовано та наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується наступне. Умовами договору комісії, укладеного між ТОВ «Партнер» та ТОВ «Югекотоп», передбачено, що ТОВ «Югекотоп» (Комісіонер) зобов`язаний забезпечити, в тому числі, приймання Товару, Договором на надання послуг з приймання, зберігання та перевантаження олії соняшникової, укладеного між між ТОВ «Югекотоп» та ТОВ «Евері», у відповідності до умов якого ТОВ «Евері», як виконавець, зобов`язаний приймати вантаж за вагою, здійснювати контроль якості Вантажу на предмет відповідності ДСТУ 4492:2005, здійснюючи прийняття на підставі результатів лабораторного дослідження, проведеного акредитованою лабораторією терміналу ТОВ «Евері». Крім того, до матеріалів справи долучено надану позивачем довідку, видану ТОВ «Евері» щодо відповідності олії рослинної нерафінованої 1-го ґатунку в кількості 379,90 тонн якісним показникам ДСТУ 4492:2005, до якої додано копію відповідної лабораторної картки.

Судами попередніх інстанцій зроблено висновок, що позивач на підтвердження реального характеру господарських операцій з контрагентами надав суду первинні документи бухгалтерського обліку та податкової звітності. Як вважали суди, доводи про те, що окремі неточності в заповненні первинних документів не можуть свідчити про відсутність господарських операцій між позивачем та вказаним контрагентом і не позбавляють правового значення, виданих за цими операціями первинних документів.

Щодо тверджень відповідача про те, що позивачем до перевірки не було надано певних документів,зокрема, довіреності, наказу на відрядження, довідку про відповідність товару, тощо, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 85.2 статті 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Суд касаційної інстанції наголошує, що суди повинні надати документам належну правову оцінку, ненадання деяких з представлених документів на перевірку, не є беззаперечним доказом наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

Так, положення КАС України зобов`язують суд вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, всебічно, повно та об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

Суд не може обмежити право платника довести в судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки. Право надавати заперечення щодо висновків контролюючого органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не представлено доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться у цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що первинні документи, які складалися для підтвердження факту виконання господарських операцій за укладеними договорами та для їх документування, за своїм змістом засвідчують факти здійснення відповідних операцій. При цьому, первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які ставляться до підприємств у частині здійснення облікової політики. Як відзначено судами, первинні документи оформлені у відповідності до приписів чинного законодавства.

У даній справі відповідачем не надано доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальника, як-от: пояснень посадової особи щодо її непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного суб`єкта господарювання, судових рішень, вироків, не наведено доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Частиною першою-другою статті 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Пункт 1 частини першої статті 349 КАС України передбачає, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Мукачівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.11.2013 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.10.2014 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

І.Я. Олендер

Судді Верховного Суду