Справа № 320/5954/18
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

19 червня 2019 року 320/5954/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., при секретарі судового засідання Васковець М.С., за участю: представників сторін, розглянувши у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження клопотання відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, 3-ті особи: ТОВ "БК "МОНТАНА", ОСББ "АЛФАВІТ", про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, 3-ті особи: ТОВ "БК "МОНТАНА", ОСББ "АЛФАВІТ", про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2018 відкрито провадження по даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.01.2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2019 зупинено провадження у справі за обґрунтованим клопотанням сторони до 19.03.2019.

В подальшому питання про поновлення провадження у справі не один раз відкладалось за обґрунтованим клопотанням сторони.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.06.2019 поновлено провадження у справі.

Відповідач 01.04.2019 подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, оскільки даний спір не може бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства.

В обґрунтування даного клопотання відповідач зазначає, що ОСОБА_1 підставою для подачі ним позову зазначив: "продовження між ним та ТОВ «БГМ ЛТД» орендних відносин та неможливість у повній мірі використовувати земельну ділянку за її призначенням". Проте, фактично позивач просить визнати протиправним та скасувати оспорюване рішення обумовлене не порушенням суб`єктом владних повноважень - Ірпінською міською радою вимог закону при реалізації нею публічно-владних управлінських функцій у правовідносинах з позивачем, а порушенням нібито права власності позивача.

Крім того, 21.05.2019 третьою особою - ОСББ "Алфавіт" також подано до суду клопотання про закриття провадження у справі. В обґрунтування даного клопотання третя особа зазначає, що позивач в позовній заяві вказує, що прийняттям відповідачем оскаржуваного рішення йому штучно завдано шкоди внаслідок неможливості в повній мірі використовувати земельну ділянку за її призначенням (будівництва житлового будинку), а також завдання шкоди місцевому бюджету. Тобто, фактично, позивач звернувся до адміністративного суду щодо захисту його права на користування земельною ділянкою та завдання йому майнової шкоди відповідачем, що не є предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В судове засідання призначене на 19.06.2019 прибув представник позивача та представник третьої особи - ОСББ "Алфавіт". Відповідач та третя особа-ТОВ БК "Монтана" в судове засідання не прибули, жодних заяв чи клопотань до суду не надали.

В судовому засіданні суд поставив на обговорення питання щодо закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що даний спір не належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства. Представник позивача щодо задоволення клопотань та закриття провадження у справі заперечував. Представник третьої особи - ОСББ "Алфавіт" підтримав подане клопотання та просив суд закрити провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Суд вважає, що зазначений спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спірні правовідносини пов`язані з захистом прав позивача щодо права власності на нерухоме майно, а тому цей спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Як вбачається з матеріалів справи відповідач не перебував із позивачем у відносинах, заснованих на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності щодо спірного права власності нерухого майна, а відтак, не міг визнавати чи оспорювати майнові права позивача у розумінні статті 15 Цивільного кодексу України.

Позивач просить суд захистити свої речові права у зв`язку із тим, що присвоєння відповідачем поштового адресу: корпусу 1, будинку АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 порушують права та законні інтереси позивача як власника земельної ділянки на якій розташований корпус АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , будинку АДРЕСА_2 є незаконним, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 область, АДРЕСА_1 , розташована поза межами населеного пункту, тому Ірпінська міська рада, приймаючи спірне рішення, вийшла за межі наданих їй повноважень, щодо розпорядження земельною ділянкою.

Фактично позивач просить визнати протиправним та скасувати оспорюване рішення обумовлене не порушенням суб`єктом владних повноважень - Ірпінською міською радою вимог закону при реалізації нею публічно-владних управлінських функцій у правовідносинах з позивачем, а порушенням нібито права власності позивача.

У постанові Верховного Суду від 12.07.2018 у справі № 296/7213/14-а зазначено, що не можна вважати публічно-правовим спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб`єктом владних повноважень) як суб`єктом публічного права та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, у якому правлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, хоч у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Даний позов спрямований на захист позивачем свого суб`єктивного права на отримання у володіння (користування) земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі Сокуренко і Стригун проти України указав, що фраза встановленого законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні цього Суду у справі Занд проти Австрії висловлено думку, що термін судом, встановленим законом у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Однак, це не означає, що правопорядок в Україні допускає можливість звертатися з будь-якими позовами (позовними вимогами) до будь-якого суду, адже порядок здійснення судочинства в силу вимог статті 92 Конституції України визначається виключно Законами України, тому право на звернення до суду фізичні та юридичні особи мають здійснювати у порядку та спосіб, визначений законами з питань судочинства.

За приписами статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів.

Повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства визначаються Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих відносинах, у яких виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Таким чином, аналіз статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Вказана позиція суду повністю узгоджується з позицією Великої палати Верховного Суду, яка була викладена в рішенні від 15.03.2018 р. у справі №800/414/17, де суд зазначив, що "при вирішенні питання щодо можливості застосування спеціальних правил КАС, передбачених для розгляду цієї категорії спорів, визначальним є предмет спору, тобто зміст (суть) актів, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а також суб`єктивний склад учасників спору. КАС регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта, виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин, відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері майнових відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_2 яка належить йому відповідно до договору купівлі-продажу від 18.02.2011 року про, що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів та державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 , що виданий 26.08.2010 року відділом Держкомзему у м. Ірпінь, Київської області.

17 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ТОВ «БГМ ЛТД» уклали Договір оренди земельної ділянки № 1709-1 за умовами якого ОСОБА_1 передав ТОВ «БГМ ЛТД» у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_2 для здійснення ТОВ «БГМ ЛТД» будівництва багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями комерційного призначення відповідно до п. 1.1. вищезазначеного Договору.

Відповідно до п.3.1, Договір укладено до 16 вересня 2014 року. Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про оренду землі» Договір оренди земельної ділянки припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Відповідно до п. 3.2 Договору, після закінчення строку Договору, орендар має переважне право на укладення цього Договору на новий строк.

З пропозицією на поновлення договору оренди, або додаткової угоди Товариство з обмеженою відповідальністю «БГМ ЛТД» до власника земельної ділянки ОСОБА_1 не зверталось. Договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 закінчився 16 вересня 2014року, не був продовженим на інший строк і жодних додаткових угод з власником земельної ділянки не укладалось.

Отже, присвоєння відповідачем поштового адресу порушують права та законні інтереси позивача як власника земельної ділянки на якій розташовані корпуса.

Суд зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Водночас, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17, від 22.04.2019 року по справі № 826/7554/16, від 21.11.2018 року у справі № 814/1017/16 та від 03.04.2019 року № 826/1592/16.

Як вбачається з матеріалів справи, вимоги позивача ґрунтуються на неможливості здійснення права власності на земельну ділянку, зокрема її використанням, що є правом цивільним.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Тобто, позивач звернувся до адміністративного суду щодо захисту права користування земельною ділянкою, захист якого відноситься не до сфери публічно-правових відносин, а є приватноправовими, розгляд якого має здійснюватися за правилами цивільного судочинства.

Крім того, як вбачається із суті позову, право позивача на усунення перешкод в користування земельною ділянкою виникла на підставі договору оренди земельної ділянки, як цивільно-правової угоди, на якій побудований житловий будинок.

Велика палата Верховного суду в своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі № 820/2358/17 вважає, що спір про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на земельні ділянки має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншими особами, за якими зареєстровано право щодо тієї ж земельної ділянки. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру. Також Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявами інших осіб, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішень про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особами, які не заперечують законності дій державного реєстратора з реєстрації за ними права власності на частини цієї ж земельної ділянки. Такий спір має приватноправовий характер. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 4 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16, від 18 квітня 2018 року у справі № 804/1001/16 та від 4 вересня 2018 року № 823/2042/16 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

Велика палата Верховного суду в своїй постанові від 14 листопада 2018 року у справі № № 821/1768/17 залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанції про закриття провадження в адміністративній справі, через наявність ознак спору про прав вказала наступне: «Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб. передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.»

Отже Позивач бажає скасувати оскаржуване у даній справі рішення лише з метою поновлення своїх порушених прав власності на земельну ділянку, що не можу бути предметом в адміністративній справі.

Таким чином, фактично спір виник між позивачем та відповідачем з підстав порушення права власності (користування) та доступом до володіння належним нерухомим майном позивача. Тобто такий спір не є публічно-правовим, а стосується цивільного права і є похідним від приватно-правових відносин, тому значені спірні відносини підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Зважаючи на те, що вирішуваний спір не є публічно-правовим, натомість його належить розглядати у порядку цивільного судочинства, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі. За приписами частини 1 статті 239 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. Беручи до уваги наведену норму, суд роз`яснює позивачу, що він вправі звернутися з позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства із заявою в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 238, 243, 248 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Клопотання відповідача про закриття провадження у справі задовольнити.

2. Провадження в адміністративній справі №320/5954/18 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області, 3-ті особи: ТОВ "БК "МОНТАНА", ОСББ "АЛФАВІТ", про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.

3. Копію ухвали видати (надіслати) особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженнні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст ухвали виготовлений 26.06.2019.

Суддя Лиска І.Г.