Справа № 160/360/19
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2019 року Справа № 160/360/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. при секретарі судового засідання Сергієнко В.Ю., за участю: представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Донцова Є.Е. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги про сплату боргу, -
14.01.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-119-57 від 06.11.2018 року у розмірі 73 527,46 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем було проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, за результатами якої складено акт перевірки, на підставі висновків акту було винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимогу. Позивач вважає, що вказані податкові повідомлення рішення та вимогу про сплату боргу є неправомірними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки не відповідають чинному законодавству та прийняті на підставі хибних висновків, до яких дійшов відповідач в ході проведення перевірки. З огляду на вищевикладене, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.
21.01.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
06.02.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого вказано, що відповідачем була проведена перевірка позивача в ході якої встановлені порушення вимог діючого законодавства. За наслідками встановлених порушень відповідачем складено акт перевірки та винесено оскаржувані податкові повідомлення рішення та вимогу про сплату боргу. Відповідач вважає податкові повідомлення рішення та вимогу про сплату боргу правомірними, та такими, що винесені відповідно до вимог діючого законодавства, у зв`язку з чим, підстави для їх скасування відсутні.
28.02.2019 року у підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву, у зв`язку з необхідністю надання позивачу часу для ознайомлення з матеріалами справи та зобов`язано позивача надати додаткові докази по справі.
15.03.2019 року від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої вказано, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимога не відповідають вимогам законодавства, а отже є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
15.03.2019 року у підготовчому судовому засіданні було прийнято уточнений позов та оголошено перерву у підготовчому провадженні.
15.03.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.
27.03.2019 року у підготовчому судовому засіданні було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
25.04.2019 року сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не з`явились, у зв`язку з чим було відкладено розгляд справи.
23.05.2019 року у судовому засіданні було зобов`язано сторін надати додаткові докази по справі та оголошено перерву на стадії розгляду справи по суті.
11.06.2019 року у судовому засіданні було оголошено перерву на стадії розгляду справи по суті, у зв`язку із необхідністю витребування додаткової інформації.
21.06.2019 року у судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі при цьому посилаючись на доводи наведені у позовній заяві.
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, при цьому посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
- п.п.49.18.2 п.49.18.2 ст.49, пп.177.5.2 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755 VІ (зі змінами та доповненнями) не надання податкової декларації про майновий стан та доходи за 1 кв.2015 року;
- п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України не ведення книги обліку доходів і витрат за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року;
- п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України, а саме: не надання документів до перевірки;
- п.63.3 ст.63 п.п.16.1.3 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України в частині подання відомостей до контролюючого органу у не повному обсязі, щодо нерухомого майна;
- п.177.2, п.п.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України заниження чистого оподаткованого доходу за 2015 рік в розмірі 1 222 934,73 грн., в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2015 рік у сумі 243 977,95 грн.;
- абз.4 п.2 ст.6 Закону України від 08.07.2010 року №2464- VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не подання звіту про суми нарахованого єдиного внеску за квітень 2015 року не своєчасне подання за лютий 2016 року, липень та вересень 2017 року;
- п.181.1 ст.181, п.183.2 ст.183, п.203.1 ст.203 Податкового кодексу України неподання податкових декларацій з податку на додану вартість за грудень 2015 року, січень, лютий 2016 року;
- п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України заниження податкових зобов`язань за період 2016-2017 роки на суму 2 692 548,00 грн., в результаті чого донараховано податок на додану вартість у сумі 2661413,00 грн.;
- п.201.1 п.201.2 п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України в частині відсутності реєстрації податкових накладних, що вимагає п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України;
- п.201.1 п.201.2 п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної реєстрації податкових накладних виписаних на користь платників.
Не погоджуючись із висновками акту перевірки позивачем було подано відповідачу заперечення від 04.08.2018 року на акт перевірки.
20.09.2018 року позивач подав до ДФС України скаргу на вищевказані рішення.
06.11.2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-119-57 від 06.11.2018 року у розмірі 73 527,46 грн.
Позивач не погоджується із вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями та вимогою про сплату боргу від 06.11.2018 року та вважає їх такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
У відповідності до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.
Підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 ст. 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок, відповідно до вимог цього Кодексу, а також, перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого, покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Пунктом 75.1 ст.75 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до ст.75.1.2. статті 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів.
Судом встановлено, що вказану штрафну санкцію було нараховано за порушення п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України, а саме: не надання документів до перевірки.
Відповідно до вимог частини першої пункту 85.2 статті 85 ПК платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Згідно пункту 85.4 статті 85 ПК при проведенні перевірок посадові особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Пунктом 85.8 статті 85 ПК встановлено, що посадова (службова) особа контролюючого органу, яка проводить перевірку, у випадках, передбачених цим Кодексом, має право отримувати від платника податків або його законних представників копії документів, що належать до предмета перевірки. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Відповідно до п.44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
У разі ліквідації платника податків документи, визначені пунктом 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу), що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.
Приписами п. 44.5 ст.44 Податкового кодексу України встановлено, що у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.
Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.
У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.
Згідно з п. 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем під час проведення перевірки було надано позивачу запит №1/10/04-36-13-05 від 25.06.2018 року про надання первинних документів до 26.05.2018 року, на відповідну дату позивачем документів надано не було.
Відповідач повторно надав позивачу запит №2/10/04-36-13-05 від 05.07.2018 року про надання документів, які належать або пов`язані з предметом перевірки, зокрема у вказаних запитах запитувались наступні документи: - книга обліку доходів та витрат за 2015-2017 року; - залишки ТМЦ в розрізі товарів станом на 31.12.2015 року, 31.12.2016 року, 31.12.2017 року; - податкові та видаткові накладні на придбання та продаж товарів/виконання послуг; - наявність дебіторської/кредиторської заборгованості по розрахункам з контрагентами в розрізі таких контрагентів (з наданням актів звірок) станом на 31.12.2016 року, 31.12.2017 року; - акти списання ГСМ за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року; - ТТН за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року.
ФОП ОСОБА_2 у відповідь на вказані акти було надано до перевірки відповідні пояснення та первинні документи, а саме: видаткові накладні, виписки банку, фіскальні чеки, акти списаних ГСМ, акти виконаних робіт, ТТН.
Разом з тим, до перевірки не було надано книгу обліку доходів та витрат за 2015-2017 роки, про що також зазначено позивачем у своїх поясненнях наданих до перевірки, відповідно до яких вказано, що книгу обліку доходів та витрат за 2015-2017 роки не можливо надати внаслідок необхідності ведення в неї щоденних записів за поточними операціями.
Суд зазначає, що приписи п.44.1, 44.6 ст. 44 Податкового кодексу України свідчать про те, що обов`язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов`язком платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці. Ненадання таких документів прирівнюється до їх відсутності, при цьому, податковим законодавством визначено випадки, у разі яких не можливо надати документи до перевірки.
З акту перевірки вбачається, що в ході проведення документальної перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_3 ЄА ОСОБА_4 завищено витрати, відображені у додатку Ф2 до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік в розмірі 1 222 932,73 грн. шляхом віднесення до складу витрат ТМЦ, в зв`язку з тим, що такі витрати не підтверджено первинними документами, чим порушено вимоги п.п.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.
Статтею 177 Податкового кодексу України (далі ПКУ) визначено особливості оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Так, згідно з п. 177.1 ст.177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу (тобто, у розмірі 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами).
Згідно з вимогами п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто, різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
У відповідності до п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Враховуючи наведені положення ПК України, суд приходить до висновку, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування може віднести до складу витрат витрати, якщо вони документально підтверджені первинними документами; пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; безпосередньо пов`язані з отриманням доходів; фактично сплачені; товари (послуги) фактично отримано фізичною особою - підприємцем.
Перевіркою встановлено, що позивачем в 2015 році були задекларовані витрати на загальну суму 1 272 278,32 грн., при цьому відповідач зазначив, що загальна сума позивача в 2015 році становить 49 343,32 грн., з них 29 016,49 грн. вартість придбаних ТМЦ, що реалізовані або використані у виробництві, 7 963,53 грн. витрати на оплату праці та нарахування заробітної плати, 12 363,57 грн. інші витрати, у зв`язку з чим виникла розбіжність 1 222 934,73 грн. на яку було донараховано позивачу податок на доходи фізичних осіб в розмірі 243 977,95 грн.
Позивачем на підтвердження задекларованих витрат в 2015 році надавались до перевірки відповідні первинні документи, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією пояснень позивача та про що також вказано в акті перевірки.
Судом встановлено, що згідно з наявними в матеріалах справи копіями фіскальних чеків позивачем підтверджено витрати на придбання ТМЦ у 2015 році на загальну суму 1 251 951,22 грн., що також підтверджується наявними в матеріалах справи зведеною таблицею первинних документів щодо придбання ТМЦ в 2015 році та виписками по рахунку позивача по операціям за 2015 року з детальним описом операцій та призначень платежів за 2015 рік.
За результатами дослідження вище перелічених первинних та інших документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог законодавства та в повній мірі відображають витрати позивача на придбання ТМЦ за 2015 рік.
Отже, матеріали справи свідчать, що витрати позивача, які були понесені на придбання ТМЦ у 2015 році підтверджені належними документами, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно було донараховано позивачу податок на доходи.
Щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-119-57 від 06.11.2018 року у розмірі 73 527,46 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року, № 2464-VI (далі- Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Частиною другою статті 9 Закону №2464-VI визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 9 Закону №2464-VI єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною одинадцятою статті 25 Закону № 2464-VI встановлено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
Отже, єдиний внесок повинен сплачуватись із тієї суми доходу, з якої сплачується податок на доходи фізичних осіб.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про безпідставне збільшення відповідачем податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що тягне за собою безпідставне донарахування єдиного соціального внеску, а тому позовна вимога позивача щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-119-57 від 06.11.2018 року у розмірі 73 527,46 грн. підлягає задоволенню.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» від 31.07.2014 року №1621-VII ПК України, а саме - розділ XX «Перехідні положення», підрозділ 10 доповнено пунктом 16-1, відповідно до якого тимчасово, до 1 січня 2015 року, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотка до доходів у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри. Вказаний №1621-VII ПК України набрав чинності з 03.08.2014 року.
Відповідно до п.п. 1.1 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст.162 цього Кодексу.
Згідно п.162.1 ст.162 ПК України встановлено, що платниками збору є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Підпунктом 1.2 п.16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 ПК України.
Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюється у порядку, встановленому ст.168 ПК України за ставкою 1.5% від об`єкта оподаткування.
Фізичні особи за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотків чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни, передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період. Першим звітним податковим періодом для нарахування військового збору з доходів фізичних осіб є 2015 рік.
Судом встановлено, що вказане податкове повідомлення рішення винесене, у зв`язку з тим, що відповідач під час перевірки дійшов висновку про заниження позивачем податку на додану вартість, у зв`язку з несвоєчасною реєстрацією платником ПДВ, не включення до складу податкових зобов`язань сум, які надійшли на розрахунковий рахунок підприємця для здійснення виду господарської діяльності інша допоміжна діяльність у сфері транспорту та не включення до складу податкового зобов`язання сум від товарів/послуг, що не використовуються в господарській діяльності або використовуються у подвійному призначенні.
Щодо несвоєчасної реєстрації позивача платником ПДВ, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 181.1 статті 181 Податкового кодексу України, у разі, якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.
Відповідно до п. 183.1 статті 183 Податкового кодексу України будь-яка особа, що підлягає обов`язковій реєстрації чи прийняла рішення про добровільну реєстрацію як платника податку, подає до органу державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) реєстраційну заяву.
Згідно п.183.2 статті 183 Податкового кодексу України у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.
Тобто, у випадку якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, нарахована (сплачена) суб`єкту господарювання протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу.
Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що у разі якщо особа - неплатник ПДВ здійснила операції з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, на суму 1000000 грн., то вказана сума повністю підпадає під визначення, наведене у пункті 181.1 статті 181 ПК України.
Пунктом 201.8 ст. 201 ПК України визначено, що нараховувати ПДВ може лише особа, котра вже зареєстрована платником цього податку, і лише сума, яка перевищує 1000000 грн., підлягає оподаткуванню у загальному порядку.
Відповідно, якщо особа не є платником ПДВ, то вона не має права нараховувати його на ціну товарів (послуг).
З акту перевірки вбачається, що позивачу донараховано податкові зобов`язання з ПДВ в розмірі 59 917,00 грн. за період грудень 2015 року лютий 2016 року за несвоєчасну реєстрацію позивача платником ПДВ.
Так, судом встановлено та не заперечується позивачем, що загальна сума отриманого доходу позивача від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню в 1000000 грн. досягнута в листопаді 2015 року, що з огляду на викладені вище норми ПК України свідчить про виникнення у позивача обов`язку, не пізніше 10.12.2015 року зареєструватись платником ПДВ.
З матеріалів справи вбачається, що 15.11.2015 року позивач надіслав до відповідача, засобами поштового зв`язку, реєстраційну заяву платника податку на додану вартість, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією конверту, тобто позивач звернувся з відповідною заявою у межах встановленого законом строку.
При цьому, у зв`язку з неотримання будь-якої відповіді від відповідача позивач повторно звернувся із заявою про реєстрацію його як платника ПДВ та лише у лютому 2016 року його було зареєстровано таким платником.
Відповідачем не вказано про причини не здійснення реєстрації позивача, як платника ПДВ у листопаді 2015 року та не надано рішення про відмову у такій реєстрації.
Щодо не включення до складу податкових зобов`язань сум, які надійшли на розрахунковий рахунок підприємця для здійснення виду господарської діяльності інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, суд зазначає наступне.
З акту перевірки вбачається, що перевіркою встановлено, що за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року позивачем не включено до складу податкових зобов`язань грошові кошти на загальну суму 1 275 320,00 грн., які надійшли на розрахунковий рахунок позивача для здійснення виду господарської діяльності інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, що призвело до заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість у розмірі 2 551 264,00 грн.
Відповідно до статті 1 Закону України від 01 липня 2004 року №1955-IV «Про транспортно-експедиторську діяльність» (далі - Закон №1955-IV) транспортно-експедиторська діяльність визначена, як підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.
Експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.
Клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.
Перевізник - юридична або фізична особа, яка взяла на себе зобов`язання і відповідальність за договором перевезення вантажу за доставку до місця призначення довіреного їй вантажу, перевезення вантажів та їх видачу (передачу) вантажоодержувачу або іншій особі, зазначеній у документі, що регулює відносини між експедитором та перевізником.
Учасники транспортно-експедиторської діяльності - клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, об`єднання та спеціалізовані підприємства залізничного, авіаційного, автомобільного, річкового та морського транспорту, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.
За змістом частини другої статті 8 Закону №1955-IV транспортно-експедиторські послуги надаються клієнту при експорті з України, імпорті в Україну, транзиті територією України чи іншими державами, внутрішніх перевезеннях територією України.
У відповідності до статті 9 Закону №1955-IV за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
У разі залучення експедитором до виконання його зобов`язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.
Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.
У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов`язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.
При цьому, згідно статті 4 Закону №1955-IV експедитори для виконання доручень клієнтів можуть укладати договори з перевізниками, портами, авіапідприємствами, судноплавними компаніями тощо, які є резидентами або нерезидентами України.
Статтею 929 Цивільного кодексу України визначено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є, зокрема, операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Підпунктом «ж» пункту 186.3 статті 186 ПК України визначено, що місцем постачання транспортно-експедиторських послуг вважається місце, в якому отримувач послуг зареєстрований як суб`єкт господарювання або - у разі відсутності такого місця - місце постійного чи переважного його проживання.
Наказом Держаної податкової служби України №610 від 06.07.2012 року затверджено Узагальнюючу податкову консультацію щодо порядку оподаткування податком на додану вартість транспортно-експедиторської діяльності, відповідно до якої визначено терміни, поняття та порядок оподаткування транспортно-експедиційної діяльності, як на території України так і за її межами.
У вищевказаній Узагальнюючій податковій консультації вказано, що базою оподаткування ПДВ у експедитора є вартість наданих транспортно-експедиторських послуг (винагорода експедитора) та вартість послуг з перевезення, за умови, що перевізник є платником ПДВ. Якщо перевізник не є платником ПДВ, то вартість наданих таким перевізником послуг не збільшує базу оподаткування ПДВ у експедитора при наданні транспортно-експедиторських послуг замовнику.
При отриманні коштів від замовника чи за датою оформлення документів, що підтверджують факт здійснення перевезення для замовника, залежно від того, яка з цих подій відбулася раніше, у експедитора виникає податкове зобов`язання з ПДВ на суму перевезення та на суму наданих такому замовнику експедиторських послуг (дане правило діє і у випадку, коли експедитор сам надає послуги з перевезення, і у випадку, коли експедитор залучає перевізника - платника ПДВ). Експедитор на дату виникнення податкових зобов`язань виписує податкову накладну замовнику перевезення, в якій окремими рядками відображає вартість експедиторських послуг та вартість послуг з перевезення.
Тобто, вказане правило діє щодо виникнення податкових зобов`язань та складання податкових накладних по таких операціях діє у випадку, коли експедитор сам надає послуги з перевезення, і у випадку, коли експедитор залучає платника ПДВ, при цьому у разі якщо перевізник не є платником ПДВ, то вартість наданих таким перевізником послуг не збільшує базу оподаткування ПДВ у експедитора при наданні транспортно-експедиторських послуг замовнику, та відповідно експедитор виписує податкову накладну лише на вартість винагороди.
Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 . в 2016-2017 роках надавав транспортні експедиторські послуги іншим суб`єктам господарювання, що підтверджується відповідними договорами, копії, яких містяться в матеріалах справи.
Вищевказані суми, що не були включені позивачем до складу податкових зобов`язань були перераховані замовниками транспортно-експедиторських послуг та які в подальшому були перераховані позивачем залученим ним перевізникам, які не є платниками ПДВ, у зв`язку з чим позивачем відображались податкові зобов`язання з ПДВ та складались податкові накладні лише на суму винагороди експедитора.
Враховуючи, що позивач будучи експедитором та не виступав у відповідних правовідносинах перевізником, а лише залучав перевізників не платників ПДВ, суд дійшов висновку, що вартість наданих таким перевізником послуг не збільшує базу оподаткування ПДВ у позивача, як експедитора при наданні транспортно-експедиторських послуг замовнику, у зв`язку з чим у позивача відсутні підстави для включення до податкових зобов`язань з ПДВ вказані суми.
Щодо не включення до складу податкового зобов`язання сум від товарів/послуг, що не використовуються в господарській діяльності або використовуються у подвійному призначенні, суд зазначає наступне.
З акту перевірки вбачається, що під час перевірки встановлено порушення п.198.5 ст.198 ПК України, не включення позивачем до декларацій суми податкових зобов`язань від операцій, що не пов`язані з веденням господарського обліку за період 2017 року, а саме: канцтовари, електроприлади, господарське приладдя, предмети побутової техніки запчастини, технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів.
Відповідно до п.177.4. ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать, зокрема:
- документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу (2013-2014 рр.);
- витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;
- витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);
- обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;
- суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;
- інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Законом України від 21.12.2016 року №1797-УІП «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення Інвестиційного клімату в Україні» з 01.01.2017 року внесені зміни у статтю 177 ПК України.
Отже, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування має право віднести до складу витрат виключно витрати, визначені п.177.4 ст.177 Кодексу.
Крім того, пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Кодексу встановлено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених ст.177 Кодексу.
До основних засобів подвійного призначення належать: земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі (пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Кодексу).
Згідно з розділом 1 «Загальні положення» Правил, експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року №550 «Про затвердження Правил експлуатації колісних транспортних засобів» утримання транспортного засобу - це забезпечення державної реєстрації дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.
Отже, враховуючи викладене, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, зазначені витрати на утримання вантажних автомобілів, зокрема витрати на технічне обслуговування і ремонт.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, ним було включено до складу валових витрат витрати на утримання автомобілів, а саме: канцтовари, електроприлади, господарське приладдя, предмети побутової техніки запчастини, технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів.
Підпунктом 177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України легкові та вантажні автомобілі віднесено до основних засобів подвійного призначення.
Таким чином, враховуючи вищезазначене, позивач в порушення п.п.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України включив до складу витрат за 2017 рок витрати на утримання автомобілів на загальну суму 251 162,00 гривень.
Відтак, витрати на логістичні послуги, а також на канцтовари, електроприлади, господарське приладдя, предмети побутової техніки запчастини, технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів, не можуть бути віднесені на витрати позивачем, а тому в цій частині податкове повідомлення-рішення є правомірним, у завзятку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Відповідно до п.120-1.2 ст.120-1 Податкового кодексу України відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою), що зазначена у податковому повідомленні - рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено. У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу штрафні санкції, передбачені цим пунктом, не застосовуються на період зупинення такої реєстрації до прийняття відповідного рішення щодо відновлення реєстрації таких податкових накладних/розрахунків коригування згідно з підпунктом 201.16.4 пункту 201.16 статті 201 цього Кодексу.
Судом встановлено, що штрафну санкцію застосовано у розмірі 50 відсотків від суми нарахованого податкового зобов`язання з податку на додану вартість, а саме з 2 661 412,95 грн.
Відповідно до п.п. 49.18.1 п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.
Згідно п.203.1 статті 203 Податкового кодексу України податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.
Відповідно до п.120.1 ст.120 Податкового кодексу України неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.
Вказану штрафну санкцію було нараховано за порушення п.п. 49.18.1 п.49.18 ст.49, п.203 ПК України, а саме за неподання податкової декларації за грудень 2015 року-лютий 2016 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-119-57 від 06.11.2018 року у розмірі 73 527,46 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 27.06.2019 року.

Суддя М.В. Дєєв