Справа № 160/205/19
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2019 року м. Дніпросправа № 160/205/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року (головуючий суддя Рябчук О.С.)

у справі № 160/205/19

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просив:

визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН2297/248/НП/СПТД-ФС від 03.01.2019 у розмірі 372300 грн.;

визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовомими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН2297/248/АВ/ТД-ФС/14 від 03.01.2019 в розмірі 558450 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, на позивача безпідставно накладено штраф за створення перешкод у діяльності інспектора праці, а саме: ненадання документів з питань трудових відносин. Фактично позивачем документи на вимогу інспектора надані, на підставі цих документів відповідачем проведено перевірку, тому жодних перешкод позивачем не вчинено. Позивач зазначив, що здійснює підприємницьку діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів, для цього ним залучаються треті особи - водії на вантажний автомобільний транспорт, з якими укладаються цивільно-правові договори, предметом яких є виконання послуг перевезення та експедиції вантажів за дорученням замовника по території України. В договорах чітко визначено, що правовідносини, які склались між сторонами не регулюються трудовим законодавством, виконавець не є штатним працівником замовника, надання послуг виконавцем не є працевлаштуванням у замовника на посаді водія, експедитора або на будь-якій іншій посаді, вартість послуг визначається на підставі акту виконаних робіт. З огляду на вказане позивач вважає помилковими висновки відповідача за результатами перевірки щодо підміни трудових договорів цивільно-правовими.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2019 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН2297/248/НП/СПТД-ФС/13 від 03.01.2018 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 372300 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в часині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що надання документів не в повному обсязі та без виявлення ознак перешкоджання об`єктом відвідування проведенню інспекційного відвідування не може вважатись достатньою самостійною підставою для притягнення позивача до відповідальності за абзацом 6 частини другої статті 265 КЗпП України. Також суд першої інстанції зазначив, що при розгляді справи відповідачем було допущено порушення процедури притягнення до відповідальності, визначеної Порядком № 509, оскільки рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу відповідачем не виносилось та відповідно у встановленому порядку позивачу не направлялось.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем систематично укладалися договори про надання тотожних послуг з різними фізичними особами, при цьому, визначена вартість наданих послуг значно нижче ринкової. Також встановлено, що характер послуг не має конкретного матеріального результату, який можливо було б отримати за наслідками виконаних робіт. Враховуючи напрям господарської діяльності позивача, виконання таких робіт за своїм характером є постійним, оскільки є необхідним для досягнення ділової мети у вигляді отримання прибутку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН2297/248/АВ/ТД-ФС/14 від 03.01.2019 в розмірі 558450 грн., та прийняти нове рішення про задоволення цих вимог, змінити рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2019 в частині стягнутих з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, збільшити її розмір з 1500 грн. до 29422,50 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судовий збір за подання позову 9307,50 грн. судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу про відмову в забезпеченні позову та судовий за подання даної апеляційної скарги 13961,25 грн.

В апеляційній скарзі зазначає, що позивачем були укладені саме цивільно-правові правочини, а не трудові договори, оскільки такі правочини не регулювали сам процес праці, що властиво трудовим договорам, а були укладені для досягнення результатів праці - отримання певних послуг. На осіб, які виконували зобов`язання за вказаними цивільно-правовими угодами, не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку, винагорода нараховувалась на підставі актів виконаних робіт.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В апеляційній сказі зазначає, що ненадання в повному обсязі інформації, яка необхідна для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, відноситься до створення перешкод в розумінні п.16 Порядку №295 від 26.04.2017. При цьому, складений контролюючим органом акт про неможливість проведення інспекційного відвідування відповідає формі, яка затверджена наказом Міністерства соціальної політики України від 18.08.2017 №1338.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 зазначено: АДРЕСА_1 .

07.12.2018 інспекторами управління з питань праці Павловою Н.А. та Уращенко А.В. відповідно до наказу №1111-І, згідно направлення на проведення інспекційного відвідування №459 від 07.12.2018 здійснено вихід для проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час інспекційного відвідування встановлено відсутність ФОП ОСОБА_1 за даною адресою.

Про початок інспекційного відвідування, строки, мету позивач повідомлений телефонним зв`язком.

10.12.2018 ФОП ОСОБА_1 прибув до ГУ Держпраці, але документів стосовно оформлення трудових відносин та нарахування заробітної плати, як зазначає відповідач, не надав. У зв`язку з чим, позивачу пред`явлено вимогу про надання документів № ДН2297/248/НД/В від 10.12.2018 та інспекційне відвідування було зупинено на 2 дні до 12.12.2018.

10.12.2018 відповідачем складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ДН2297/248/НП.

Вимогою про надання документів №ДН 2297/248/НД/В від 10.12.2018 у зв`язку з відсутністю документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, та неможливості проведення інспекційного відвідування зобов`язано у строк до 08:00 12.12.2018 надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування: штатний розклад за 2016-2018 рік; накази на прийом, звільнення працівників; звіти по ЄСВ та податкові розрахунки за ф.1 ДФ за 2017-2018 роки; повідомлення до ДФС про прийняття працівників на роботу за 2017-2018 роки; книга обліку руху трудових книжок; трудові договори, укладені з працівниками; табелі обліку робочого часу за 2017-2018 роки; графіки змінності; відомості нарахування заробітної плати за 2017-2018 роки; договори ЦПХ; акти виконаних робіт; платіжні документи про виплату заробітної плати та винагород.

12.12.2018 на виконання означеної вище вимоги позивачем надано: дані на ФОП - свідоцтво про державну реєстрацію, свідоцтво платника єдиного податку, серія і номер паспорта, адреса проживання, ІПН, договір №18/1 від 19.04.2018, акт від 28.04.2018, заявка №33/38 від 21.04.2018, договір №03/18-2-2 від 20.03.2018, акт від 30.04.2018, заявка №04/18-3-1 від 20.03.2018, договір №04/18-1-1 від 01.04.2018, акт від 15.04.2019, заявка №04/18-3 від 01.04.2018, заявка №04/18-5 від 01.04.2018, договір №17/28 від 16.05.2018, акт від 31.05.2018, заявка №24 від 16.05.2018, договір №1/17 від 07.06.2018, акт від 30.06.2018, заявка №17/1 від 07.06.2018, звіти 1ДФтза І,ІІ,ІІІ,ІV квартали 2017 року та ІІ,ІІІ квартали 2018 року.

12.12.2018 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ДН 2297/248НП, відповідно до якого інспекційне відвідування неможливо провести у зв`язку з ненаданням для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, їх завірених об`єктом відвідування копій або витягів. Відповідач дійшов висновку про свідоме створення позивачем перешкод у діяльності інспектора праці, а саме: ненадання документів з питань трудових відносин та повноти нарахування та своєчасності виплати заробітної плати.

03.01.2019 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову № ДН2297/248/НП/СПТД-ФС/13 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 372300,00 грн. за створення перешкод у проведенні інспекційного відвідування.

03.01.2019 Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області на підставі акту від 12.12.2018 №ДН2297/248/АВ винесено постанову №ДН2297/248/АВ/ТД-ФС/14 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 558450 грн.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Абзацом 6 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295.

Пунктом 2 Порядку №295 встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці зокрема Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до п.11 Порядку № 295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право:

1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги;

3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;

5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування;

6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування.

За приписами п.12 цього Порядку вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання.

Відповідно до п. 16 Порядку № 295 у разі створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування (ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 цього Порядку), відсутності об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування із зазначенням відповідних причин, який за можливості підписується керівником об`єкта відвідування або іншою уповноваженою особою.

В спірному випадку, як встановлено вище, на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф на підставі акту про неможливість проведення інспекційного відвідування від 12.12.2018 № ДН2297/248/НП відповідно до абз. 6 ч.2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, а саме: за створення перешкод у проведенні інспекційного відвідування, яке полягає у ненаданні інформації та документів.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що створення перешкод передбачає активну поведінку посадової особи об`єкту відвідування, направлену на перешкоджання інспектору під час здійснення інспекційного відвідування у його проведенні, отриманні необхідної інформацію, тобто у реалізації своїх повноважень, що є підставою для складання акту про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

До інших підстав для складання акта про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування законодавець відносить відсутність документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, тобто такий акт складається у випадку неможливості проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, не пов`язаного із створенням перешкод.

Водночас, саме по собі складання посадовими особами Держпраці акту про неможливість проведення інспекційного відвідування через ненадання в повній мірі інформації та без виявлення ознак перешкоджання об`єктом відвідування проведенню інспекційного відвідування не може вважатись достатньою самостійною підставою для притягнення позивача до відповідальності за абзацом 6 частини другої статті 265 КЗпП України (за недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні).

Матеріалами справи встановлено, що підставою для притягнення позивача до відповідальності оскаржуваною постановою стало ненадання позивачем в повному обсязі документів на виконання обов`язкової вимоги інспектора праці від 10.12.2018 №ДН/2297/248/НД/В.

Інших належних доказів, які б підтверджували перешкоджання посадовим особам відповідача у здійсненні інспекційного відвідування позивача, матеріали справи не містять.

Виходячи в вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає помилковим рішення суб`єкта владних повноважень щодо накладення на позивача штрафних санкцій у розмірі 372300,00 грн. за створення перешкод у проведенні інспекційного відвідування, оскільки суд апеляційної інстанції не вбачає у діях позивача створення перешкод у проведенні інспекційного відвідування в розумінні наведених вище правових норм.

Щодо постанови №ДН2297/248/АВ/ТД-ФС/14 від 03.01.2019 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 558450 грн. апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції.

Підставою для винесення означеної постанови стали такі обставини.

Відповідачем в ході інспекційного відвідування досліджено надані позивачем цивільно-правові договори, укладені з фізичними особами про надання транспортно-експедиційних послуг, та зроблено висновки про наявність у вказаних договорах ознак, що притаманні трудовим договорам, а саме: предметом цим договорів є процес трудової діяльності, виконання робіт по перевезенню вантажів на автомобілі замовника.

Як вказано відповідачем, зазначену роботу мають виконувати штатні працівники з урахуванням того, що згідно класифікатора професій, посада водія автотранспортних засобів має код 8322, а основним видом діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт (код 49.41).

Тобто, роботи з перевезення вантажів, що виконували фізичні особи-водії, безпосередньо відносяться до вантажного автомобільного транспорту, що передбачає інтеграцію працівника в процес діяльності позивача як суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи.

Також, пунктом 4.3.1 Договорів визначено, що виконавець перед замовником несе матеріальну відповідальність за втрату, нестачу або пошкодження вантажу, яке сталось під час виконання ним своїх зобов`язань та/або надання послуг у повному обсязі. Факт виявлення нестачі, пошкодження вантажу повинен бути документально підтверджений, тобто за твердженням відповідача при виконанні роботи виконавець має доступ до товарно-матеріальних цінностей підприємця.

Аналізуючи зміст вказаних договорів, відповідач зробив висновок, що угоди не містять визначеного обсягу робіт, робота, яку працівники виконують за договорами, виконується відповідно до вказівок і під контролем іншої сторони, що передбачає інтеграцію працівника в організаційну структуру діяльності, яку здійснює позивач, робота виконується особисто працівником, виконується відповідно до певного графіку, має певну тривалість.

Для вирішення спірних правовідносин в межах даної справи підлягає з`ясуванню питання наявності ознак трудових правовідносин між позивачем та фізичними особами, які були залучені до надання обумовлених відповідними цивільно-правовими договорами транспортно-експедиційних послуг.

Відповідно до ст.265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Відповідно до ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч.1 ст.21 КЗпП України).

За приписами ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Частинами 1, 3 статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні контракту.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, встановлений контролюючим органом факт допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) є правовою підставою для застосування до роботодавця штрафних санкцій.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 ЦК України, згідно частини першої якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Виходячи з наведеного, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

За цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться.

Основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_6 укладені наступні цивільно - правові договори про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажу по території України: №18/1 від 19.04.2018 (а.с.25); №03/18-2-2 від 20.03.2018 (а.с. 29); №04/18-1-1 від 01.04.2018 (а.с. 32); №17/28 від 16.05.2018 (а.с.36), №11/17 від 07.06.2018 (а.с.39).

Згідно з п.1.1 вищевказаних договорів замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати послуги перевезення та експедиції вантажів за дорученням Замовника по території України.

Документом, який підтверджує виконання робіт Виконавцем за цими договорами, є підписаний Акт приймання виконаних робіт на об`єкті. За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду згідно акту виконаних робіт.

Факт виконання робіт підтверджується копіями документів, які містяться в матеріалах даної справи, зокрема, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), разові заявки до договору про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажу по території України.

За інформацією, наданою відповідачем, і дослідженою судом першої інстанції, протягом 2017-2018 років загальна кількість укладених фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 цивільно-правових договорів з надання транспортно-експедиційних послуг становила 101 договір, що позивачем не спростовано і не заперечувалось.

Також судом першої інстанції встановлено що позивачем систематично укладалися договори про надання тотожних послуг з різними фізичними особами, характер обумовлених договорами послуг не має конкретного матеріального результату, який можливо було б отримати за наслідками виконаних робіт.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що враховуючи напрям господарської діяльності позивача, виконання таких робіт за своїм характером є постійним, оскільки є необхідним для досягнення ділової мети у вигляді отримання прибутку, тобто гр. ОСОБА_2 , гр. ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 , гр. ОСОБА_6 фактично виконували трудові обов`язки водіїв без укладення трудового договору.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Щодо розподілу судом судових витрат, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати на правничу допомогу у межах даної адміністративної справи позивач підтверджує договором про надання правової допомоги від 03.01.2019 № 03/01/19-1, укладеним з адвокатським об`єднанням «Радник» в особі керуючого партнера адвоката Чіп Ярослава Миколайовича.

Детальний опис наданих послуг з визначеною вартістю міститься в додатку № 1 вказаного договору, а саме: ознайомлення із суттю правових питань клієнта 700 грн., участь адвоката при розгляді справи 800 грн., оскарження в судовому порядку постанов про накладення штрафу 3% від розміру нарахованого штрафу 27922,50 грн.

Загальний розмір адвокатського гонорару складає 29422,50 грн., який сплачено позивачем відповідно до наданої квитанції від 08.01.2019 № 0.0..1.

Згідно тарифів з надання професійної правничої допомоги АО «Радник» комплекс ведення партнером/адвокатом об`єднання справи про адміністративне правопорушення, адміністративно господарської санкції, фінансових санкцій, штрафів, тощо за 1 справу - 3-10% від розміру оскаржуваного штрафу/санкцій, в котру включається обсяг необхідної ППД до набрання чинності судового рішення по справі (участь у судових засіданнях, підготовка позовних заяв (зустрічного позову), апеляційних, касаційних скарг, інших заяв по суті справи та з процесуальних питань, тощо.

Виходячи з наведених вище правових норм, судом першої інстанції вірно вказано, що при вирішенні питання про обґрунтованість заявлених вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу слід враховувати сукупність наступних складових: складність справи та виконані адвокатом роботи; час, витрачений адвокатом на виконання робіт; обсяг виконаних робіт; ціну позову або значення справи для сторони в розрізі її репутації; публічний інтерес справи.

В даному випадку, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що з метою розподілу судових витрат обумовлена виключно тарифами вартість послуг адвоката у розмірі 27922,50 грн. не може вважатися обґрунтованою, враховуючи відсутність визначеного фактичного обсягу виконаної адвокатом роботи, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт.

Стосовно стягнення на користь позивача судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу про відмову в забезпеченні позову 1972 грн., апеляційний суд зазначає про відсутність правових підстав для його стягнення, оскільки цим судом означене судове рішення не приймалося.

Щодо решти визначеної позивачем суми судових витрат, відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 6 ст.139 КАС України).

Приймаючи до уваги, що апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції, понесені позивачем судові витрати, про які зазначає позивач в апеляційній скарзі, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року у справі № 160/205/19 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку та строки, встановлені ст.ст.328,329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко