Справа № 2340/4833/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4833/18 Суддя (судді) першої інстанції: С.М. Гарань
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

при секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Черкаського обласного центру зайнятості на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Черкаського обласного центру зайнятості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Чорнобаївська районна філія Черкаського обласного центру зайнятості про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду позовом до Черкаського обласного центру зайнятості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Чорнобаївська районна філія Черкаського обласного центру зайнятості, в якому просила:

- визнати незаконними дії Черкаського обласного центру зайнятості щодо призначення ОСОБА_1 допомоги по безробіттю у мінімальному розмірі;

- зобов`язати Черкаський обласний центр зайнятості нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по безробіттю на підставі п.9 ч.1 статті 36 КЗпП України;

- стягнути з Черкаського обласного центру зайнятості допомогу по безробіттю в розмірі відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року № 613, яким затверджено Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, починаючи з 11 травня 2018 року по день подання позову в розмірі 44 177,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно призначено позивачу допомогу з безробіття в мінімальному розмірі на підставі ч.2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», оскільки передумовою для такого призначення має бути звільнення з посади за грубе порушення трудової дисципліни. Разом з тим, позивач була звільнена з посади судді на підставі п.3 ч.6 статті 126 Конституції України та статті 115 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Отже, допомога з безробіття їй має бути призначена у розрахунку із чотирикратного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року даний адміністративний позов задоволено в повному обсязі.

Приймаючи рішення на користь позивача, суд виходив з того, що відповідачем протиправно призначено ОСОБА_1 допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі на підставі ч.2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», оскільки підставою звільнення позивача з посади не було систематичне невиконання трудових обов`язків за умови попереднього застосування дисциплінарного стягнення, прогулу, появи на роботі в нетверезому стані, вчинення розкрадання.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9 розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу на підставі пп. З, 4, 7, 8 статті 40 та п. 1 статті 41 КЗпП є звільнення як захід дисциплінарного стягнення. Позивач звільнений з останнього місця роботи на підставі п.3 ч.6 статті 126 Конституції України (за вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді) є безспірним та заходом дисциплінарного стягнення, а отже в розумінні Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" є аналогічною підставою, визначеною іншими законами для отримання допомоги по безробіттю в мінімальному розмірі, як особам, що звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених пп. 3,4,7 та 8 статті 40 КЗпП України.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, наполягав на незаконності оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд за відсутності представника апелянта у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч.4 статті 229 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, Указом Президента Україні від 27 грудня 2001 року № 1271/2001 ОСОБА_1 була призначена на посаду судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області строком на п`ять років, а в подальшому постановою ВР України від 05 квітня 2007 року № 878-У обрана на посаду цього ж суду безстроково.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 11 січня 2018 року № 32/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області на підставі п.3 ч.6 статті 126 Конституції України.

На підставі наказу голови Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 травня 2018 року № 30-к позивача відраховано зі штату суду.

Надалі позивач звернулась до відповідача із заявами про надання їй статусу безробітного та призначення допомоги по безробіттю.

11 травня 2018 року згідно наказу Чорнобаївського районного центу зайнятості № 180511 ОСОБА_1 була поставлена на облік як безробітна з виплатою допомоги по безробіттю в мінімальному розмірі на підставі ч.2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми Конституції України, Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 року N 1533-III (далі - Закон №1533-ІІІ), Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі, зокрема, безробіття з незалежних від них обставин та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 25 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, допомога по безробіттю є одним з видів соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначає Закон №1533-ІІІ, відповідно до якого страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, цивільно-правового договору чи на інших підставах, передбачених законом, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та інші особи, які проходять службу та отримують грошове забезпечення (далі - військовослужбовці), особи, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичні особи - підприємці, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.

Частиною 1 статті 22 Закону №1533-ІІІ визначено, що право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.2 статті 22 Закону №1533-ІІІ застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, особи, зазначені в абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.

Аналіз наведених норм Закону №1533-ІІІ свідчить про те, що страхуванню на випадок безробіття підлягають не тільки особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), але й ті, які працюють на інших підставах, передбачених законом. Право на допомогу по безробіттю мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними. У разі звільнення з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, а також з аналогічних підстав, визначених іншими законами, особа має право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі.

Тобто норми КЗпП України в частині підстав звільнення стосуються осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та робота яких врегульована КЗпП України, а щодо осіб, які проходять службу або працюють на умовах, передбачених іншими законами, при призначенні допомоги по безробіттю мають враховуватись підстави звільнення, встановлені іншими відповідними законами, які є аналогічними визначеним КЗпП України за своїм характером.

Отже, у даній справі спір виник з приводу оцінки чи аналогічна за своїм характером підстава, через яку позивач був звільнений з посади судді, переліченим у ч.2 статті 22 Закону №1533-ІІІ підставам звільнення.

Перелік підстав припинення трудового договору закріплений у ч.1 статті 36 КЗпП України, проте він не є вичерпним, оскільки п.9 цієї норми встановлено можливість їх встановлення іншими законами.

Пунктом 4 ч.1 статті 36 КЗпП України окремо визначено підстави розірвання трудового договору, які між собою розділяються за ознакою ініціатора розірвання, а саме з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Аналіз ч.2 статті 22 Закону №1533-ІІІ дає підстави для висновку, що ним не передбачено як підставу для призначення допомоги по безробіттю у мінімальному розмірі випадки припинення трудового договору, встановлені ч.1 статті 36 КЗпП України (крім його розірвання, передбаченого пунктом четвертим), а при розірванні трудового договору не передбачено його розірвання з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Згідно ч.1 статі 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду;

11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Системний аналіз перелічених у ч.2 статті 22 Закону №1533-ІІІ підстав звільнення згідно статті 40 КЗпП України (пункти 3, 4, 7, 8) дає підстави для висновку, що їх об`єднує спільна ознака - неналежна поведінка чи ставлення працівника до виконання своїх обов`язків. При цьому можливість звільнення з наведених підстав не залежить від посади працівника.

Згідно статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках:

- одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами;

- винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати;

- винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу;

- вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи;

- перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи;

- припинення повноважень посадових осіб.

Системний аналіз статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку, що вона визначає додаткові підстави для звільнення за неналежну поведінку при виконанні своїх обов`язків працівника, який обіймає посади, що наділені організаційно-розпорядчими або спеціальними функціями чи має спеціальний статус.

Крім того, відповідно до статті 45 КЗпП України на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Отже, наведені норми пунктів 3, 4, 7 і 8 статті 40, статті 41 і 45 КЗпП України мають спільну ознаку підстав звільнення - неналежна (протиправна) поведінка особи при виконанні своїх обов`язків, яка має ознаки істотного дисциплінарного проступку.

Слід зазначити, що статус судді є особливим, а спеціальним актом, який поєднав положення щодо статусу суддів та захисту їх трудових прав, зокрема норми про порядок обрання на посаду й звільнення, про суддівську винагороду, відпустки, обрахування спеціального стажу роботи, соціального страхування судді тощо, є саме Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, який був чинним на момент звільнення позивача з посади.

Відповідно до статті 112 Закону №1402-VIII суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених ч.6 статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя (далі - ВРП) у порядку, встановленому Законом України "Про Вищу раду правосуддя".

Судом встановлено, що рішенням ВРП від 11 січня 2018 року №32/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області на підставі п.3 ч.6 статті 126 Конституції України. Підставою для його прийняття стало рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 10 липня 2017 року №1956/2дп/15-17, яким вирішено застосувати до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді.

Відповідно до запису у трудовій книжці позивач відрахована зі штату Чорнобаївського районного суду Черкаської області на підставі рішення ВРП.

Статтею 115 Закону №1402-VIII регламентовано звільнення судді з посади у разі вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками. Так, відповідно до п.3 ч.6 статті 126 Конституції України вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом).

Отже, аналіз вказаної норми спеціального закону дає підстави для висновку, що за своїми змістовними ознаками та характером у співставленні із відповідними положеннями КЗпП України в ній встановлено підставу звільнення працівника, який обіймає посаду зі спеціальними функціями та статусом за ініціативою уповноваженого органу за неналежну поведінку при виконанні своїх трудових обов`язків, яка має ознаки істотного дисциплінарного проступку.

Таким чином, в розумінні ч.2 статті 22 Закону №1533-ІІІ звільнення позивача з останнього місця роботи на підставі п.3 ч.6 статті 126 Конституції України є аналогічною до статті 41 КЗпП України підставою, визначеною іншим спеціальним законом. З огляду на це рішення відповідача про призначення позивачу допомоги по безробіттю в мінімальному розмірі є правомірним.

Слід зазначити, що доводи позивача, що застосуванню у спірних правовідносинах підлягав п.9 ч.1 статті 36 КЗпП України, відповідно до якого підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами, є необґрунтованими, оскільки, як вже було зазначено, ця норма не є самостійною підставою для припинення або розірвання трудового договору, а закріплює можливість встановлення таких підстав іншими законами.

Таким чином протиправним є висновок суду першої інстанції про задоволення даного адміністративного позову.

Розглянувши доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 статті 317 КАС України - підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Черкаського обласного центру зайнятості - задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Черкаського обласного центру зайнятості, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Чорнобаївська районна філія Черкаського обласного центру зайнятості про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку