Справа № 753/8752/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2019 року Справа № 753/8752/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Садової О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до відділу примусового виконання рішень управління

Державної виконавчої служби Головного управління юстиції

у м. Києві,

третя особа, яка не заявляє

самостійні вимоги на предмет спору: Головне управління

Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправною та скасування постанови

і зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про:

- визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м. Києві від 24.04.2017 р. у виконавчому провадженні № 43462329 за виконавчим листом № 2а-5671/11, про повернення виконавчого документа стягувачу виконавчого провадження № 43462329 за виконавчим листом № 2а-5671/11;

- зобов`язання Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м. Києві поновити виконавче провадження № 43462329.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2019 року адміністративний позов було задоволено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, з приводу якого було відкрито спірне виконавче провадження, фактично не виконано, докази виплати пенсії позивачу за виконавчим листом у межах спірного виконавчого провадження відсутні і оскаржувана позивачем постанова державного виконавця не відповідає вимогам законодавства.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, УДВС ГТУЮ в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позов у цій справі заявлено до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві, який не може бути відповідачем у справі, що документи позивача передано до ГУ ДКСУ в м. Києві для виплати належних йому коштів і скасування спірної постанови державного виконавця, на думку апелянта, може призвести до подвійного стягнення коштів з бюджету.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального та процесуального права, наслідком чого є неправильне вирішення справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2019 р. було відкрито апеляційне провадження у даній справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на своїй правовій позиції та наголошуючи на протиправності спірної постанови державного виконавця, на відсутності правових підстав для прийняття ним такої постанови, оскільки рішення суду, на підставі та для виконання якого розпочато виконавче провадження, фактично залишається невиконаним.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06.07.2011 р. Дарницьким районним судом м. Києва винесено постанову, якою визнано протиправними дії УПФУ в Дарницькому районі м. Києві щодо нарахування державної та додаткової пенсії позивачу не у відповідності до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язано УПФУ провести позивачу перерахунок та виплату згідно з вимогами ст.ст. 50, 54 даного Закону основної (державної) пенсії в розмірі 8-ми (восьми) мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 75% від мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, з 14.02.2011 р., з урахуванням раніше проведених виплат.

29.03.2012 р. судом апеляційної інстанції зазначене рішення суду залишено без змін та видано виконавчий лист № 2а-5671/11.

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 43462329.

06.04.2015 р. державним виконавцем на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 43462329.

На виконання постанови Дарницького районного суду м. Києва від 28.07.2015 р. виконавче провадження № 43462329 поновлено.

15.04.2015 р. згідно з даними Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, до обліку прийнято постанову Дарницького районного суду м. Києва від 06.07.2011 р. № 02/2а-5671/11 про зобов`язання УПФУ в Дарницькому районі м. Києва здійснити перерахунок та виплату коштів стягувачу.

09.07.2015 р. для здійснення погашення заборгованості, надане ОСОБА_1 рішення суду та інші документи, передбачені вимогами Порядку, передано до ГУ ДКСУ України в м. Києві на підставі акту приймання-передавання № 6 за ІІ квартал 2015 року (перша черга).

Постановою державного виконавця від 24.04.2017 р. № 43462329 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII.

Виплата пенсії за рішенням суду позивачу не здійснена.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 р. № 4901-VI (далі - Закон № 4901-VI), Порядком погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженим постановою КМУ від 03.09.2014 р. № 440 (далі - Порядок № 440).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 5 статті 124, ч. 3 ст.129 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, а обов`язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

У ч. 1 ст. 1 Закону № 4901-VI визначено, що цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4901-VI виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб`єкти, не було подано у строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення.

Заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов`язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4901-VI, інвентаризації та погашення заборгованості за ними визначено Порядком № 440.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 9 частини 1 статті 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Отже, виконавче провадження є інструментом забезпечення виконання судового рішення як гарантії повної та всебічної реалізації права на судовий захист.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що рішення суду, з приводу якого було відкрито виконавче провадження № 43462329, в частині виплати позивачу належних пенсійних коштів не виконано і в оскаржуваній постанові державного виконавця не наведено належного обґрунтування підстав, з яких вона прийнята.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м. Києві від 24.04.2017 р. у виконавчому провадженні № 43462329 за виконавчим листом № 2а-5671/11, про повернення виконавчого документа стягувачу виконавчого провадження № 43462329 за виконавчим листом № 2а-5671/11.

Доводи апелянта про те, що позов у цій справі заявлено до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві, який не може бути відповідачем у справі, колегія суддів приймає до уваги, але зазначає наступне.

Відділ УДВС є структурним підрозділом органу ДВС, але суд першої інстанції розглянув та вирішив справу за участі відповідача - відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в м. Києві і така обставина не є в даному випадку достатньою підставою для скасування рішення суду.

Аналогічний правовий підхід викладено в постанові Верховного Суду від 16.05.2019 р. у справі № 0440/6382/18.

Посилання апелянта на те, що документи позивача передано до ГУ ДКСУ в м. Києві для виплати належних йому коштів і скасування спірної постанови державного виконавця, на думку апелянта, може призвести до подвійного стягнення коштів з бюджету, не доводять повного виконання рішення суду, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та/або правомірності повернення виконавчого листа на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII та засновуються на припущеннях щодо ймовірної виплати позивачу коштів у майбутньому.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно зі ст. 6 КАС України, ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення позову, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та без допущення порушення норм процесуального права, які б надавали підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2019 року - без змін.

Оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 01 липня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: