Справа № 140/473/19
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4851/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Сеника Р. П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року, ухвалене головуючим суддею Плахтій Н. Б. у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

25 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив визнати неправомірною відмову відповідача нараховувати та виплачувати йому надбавку до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити надбавку до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі не менше 350% мінімальної пенсії за віком за період з 22 серпня 2018 року по дату винесення судом рішення.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що він, як інвалід війни ІІ групи, має право на отримання встановленої йому при призначенні пенсії надбавки в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», однак відповідач здійснює виплату підвищення до пенсії в меншому розмірі.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує обставинами, викладеними у позовній заяві. Крім того, з огляду на встановлення нормами Конституції України заборони зниження призначених пенсій, зазначає, що відповідач, здійснюючи виплату йому надбавки до пенсії в меншому розмірі, порушив його право на виплату пенсію в належному розмірі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є інвалідом війни ІІ групи, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області та з 03 червня 2000 року отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

06 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою, в якій просив провести перерахунок та виплату надбавки до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі 350% мінімальної пенсії за віком, визначеної статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 07 лютого 2019 року.

Листом від 18 лютого 2019 року № 186/Б-01 відповідачем відмовлено у задоволенні вказаної заяви з посиланням на те, що відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено підвищення до пенсії інвалідам війни ІІ групи в розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Крім цього, постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (далі Постанова № 1381) передбачено збільшення розмірів пенсій на 25% інвалідам війни, пенсії яких обчислені відповідно до статей 13, 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Виплата зазначених підвищень у розмірах, передбачених чинним законодавством, проводиться позивачу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для перерахунку пенсії позивача із розрахунку 350% мінімальної пенсії за віком відсутні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії) було встановлено, що інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам І групи - у розмірі 400% мінімальної пенсії за віком, II групи - 350% мінімальної пенсії за віком, III групи - 200% мінімальної пенсії за віком.

Законом України «Про внесення змін до Закону України ,,Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року № 2939-ІV (далі Закон № 2939-IV), який набрав чинності 01 січня 2006 року, зазначена норма викладена в новій редакції, згідно з якою інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам І групи - у розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, з 1 січня 2006 року змінено розмір підвищення до пенсії, щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, які виплачуються інвалідам війни замість пенсії.

Вказана норма неконституційною у встановленому законом порядку не визнавалася, відтак, є чинною.

Отже, положення частини четвертої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у вищезазначеній редакції, яка діє починаючи з 01 січня 2006 року, передбачають підвищення до пенсії інвалідам війни II групи у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а не у розмірі 350% мінімальної пенсії за віком.

Як підтверджується матеріалами справи, з 01 січня 2006 року і на даний час позивачу виплачується підвищення до пенсії як інваліду війни ІІ групи в розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону № 2939-IV та збільшення розміру пенсії на 25% як інваліду війни на підставі Постанови № 1381.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування та виплата позивачу підвищення до пенсії у розмірі 40% прожиткового мінімуму як інваліду війни ІІ групи відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» здійснена відповідачем в межах його повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Покликання скаржника на законодавчу заборону зниження призначених пенсій не може бути взяте до уваги апеляційним судом, оскільки розмір його пенсії не знизився.

Крім того, вищенаведені правові норми не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» ЄСПЛ констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року у справі № 140/473/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 26 червня 2019 року.