Справа № 1.380.2019.000109
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4528/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року (головуючий суддя Брильовський Р.М., м.Львів, повний текст складено 08.04.2019) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась в суд першої інстанції з позовом до Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №446 від 25.10.2018 «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Лапаївка Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 »; зобов`язати Лапаївську сільську раду Пустомитівського району Львівської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 11.05.1993, з врахуванням заяв від 15.08.2018 та від 29.08.2018 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Лапаївка Пустомитівського району Львівської області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року позовні вимоги задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №446 від 25.10.2018 «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Лапаївка Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 » та зобов`язано Лапаївську сільську раду Пустомитівського району Львівської області повторно розглянути клопотання Собенко від 11.05.1993 з врахуванням заяв від 15.08.2018 та від 29.08.2018 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 району АДРЕСА_1 .

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Лапаївська сільська рада Пустомитівського району Львівської області оскаржила його в апеляційному порядку, та просить таке скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача повністю, а якщо суд дійде висновку, що у даних правовідносинах наявний спір про право скасувати рішення та закрити провадження у справі.

В апеляційній скарзі зазначає, що задовольняючи позовні вимоги суд вказав на те, що «відповідачем відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, у зв`язку з тим, що бажане місце отримання земельної ділянки, відповідно до поданих нею графічних матеріалів, не відповідає містобудівній документації, а саме: на це місце надано дозволи на розроблення проекту землеустрою двом особам, документація яких розроблена та затверджена сільською радою. Однак згідно матеріалів справи, відповідачем відмовлено позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою з підстав, що не передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України. Крім того, законодавство не передбачає відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку із наданням такого дозволу іншій особі. Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у «затвердженні проекту землеустрою», з підстав, що не передбачені законодавством, тому суд визнає таке рішення відповідача протиправним.»

Однак апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні Лапаївської сільської ради Пустомитівського району №446 від 25.10.2018 року «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» відповідач зазначив, що на земельні ділянки, які були вказані позивачем в графічних матеріалах, як бажане місце розташування зем. ділянки, було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою іншим особам ( ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 ), документація розроблена та затверджена сільською радою.

У постанові ВС від 01.08.2018 у справі № 369/6516/16-ц висловлена наступна правова позиція:

«Водночас, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Таким чином, отримавши відповідне рішення уповноваженого органу державної влади, Особа мала усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо оформлення відповідного земельного паю (одержання державного акта на право власності на землю).»

Отже, після надання дозволу на розробку проекту землеустрою гр. ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 мали усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, адже для них було створено правомірне очікування від уповноваженого органу щодо оформлення права власності на земельні ділянки в майбутньому. І таке правомірне очікування було враховано відповідачем при прийнятті розпорядчого рішення №446 «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою... ОСОБА_1 ». Оскільки, неможливо було надати Дозвіл на виготовлення проекту землеустрою позивачці, не порушивши при цьому права ОСОБА_3 , та ОСОБА_2

Враховуючи висновок ВС відповідачем правомірно було відмовлено у наданні Дозволу на виготовлення проекту землеустрою ОСОБА_1 на підставі того, що вже було надано такий дозвіл іншим особам.

Також, в оскаржуваному рішенні Лапаївської сільської ради № 446 було вказано, що проектна документація розроблена, особами, яким було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою та затверджена Лапаївською сільською радою. На день прийняття Рішення №446 право власності на спірні земельні ділянки гр. ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 вже були зареєстроване, про що свідчать витяги з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

За таких умов, відмова у наданні дозволу позивачці є правомірною.

Задовольняючи другу позовну вимогу позивача, стосовно зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача, суд зазначив таке: «з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд дійшов висновку, що з огляду на визнання протиправним рішення Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №446 від 25.10.2018 «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Лапаївка Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 », порушене право позивача на отримання обґрунтованого рішення за його заявою має бути відновлено, шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву та прийняти рішення відповідно до вимог земельного законодавства.»

Отже, з вище вказаного випливає, що суд вбачає протиправність рішення Лапаївської сільської ради № 446 саме у неправильному формулюванні такого. Однак, інтереси позивача полягають саме в отриманні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, а в подальшому земельної ділянки у власність. За таких умов, визнавши протиправним, скасувавши рішення та зобов`язавши повторно розглянути відповідача заяву Собенко, судом не поновлено прав позивача та не вирішено спір по суті, оскільки право власності у гр. ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки наявне.

Також, в обґрунтуванні свого рішення при задоволенні цієї позовної вимоги суд вказує: «Встановлений статтею 123 Земельного кодексу України порядок передачі в користування земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема у разі формування нових земельних ділянок, передбачає обов`язок відповідного суб`єкту землеустрою перевірити відповідність поданих проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, матеріалів їх погоджень, матеріалів перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) на відповідність їх вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, зокрема статті 50 Закону України «Про землеустрій», статті 186-1 Земельного кодексу України, Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року №376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.06.2010 року за № 391/17686, тощо.

За результатами такої перевірки та у разі відповідності поданої землевпорядної документації вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування приймає рішення про затвердження проекту землеустрою, а в протилежному випадку рішення про відмову у затвердженні проекту».

Таким чином, судом неодноразово вказується на протиправність дій відповідача стосовно прийняття рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою чого насправді не було. Оскільки, спірні правовідносини між позивачем та відповідачем складись через відмову останнього надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а не його затвердження.

Натомість судом ототожнюються ці два поняття, які по своїй суті є різними і регламентуються різними нормами закону.

З огляду на це, апелянт вважає помилковими посилання суду на норми статті 123 ЗК України, оскільки норми статті регламентують порядок передачі земельних ділянок у власність та користування із земельної державної та комунальної власності і не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки, як зазначалось вище спір полягає стосовно відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, а не про передачу у власність земельної ділянки чи користування.

Окрім того, в процесі розгляду справи в суді відповідачем було надано документальне підтвердження того, що громадяни ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 - треті особи по справі, зареєстрували право власності, про що свідчить витяг з реєстру, який було долучено до матеріалів справи.

У відзиві на позовну заяву відповідачем було вказано на те, що оскільки, у відповідних правовідносинах порушується спір про право, то даний спір може розглядатися виключно в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до позиції ВСУ в адміністративних справах у справі № 21-341а16 від 29.07.2017, у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про надання у власність земельної ділянки (тобто ненормативного правого акту, який вичерпує свою дію після реалізації) подальше спорювання цього права власності має вирішуватись в порядку цивільного судочинства, оскільки виникає спір про право.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Стаття 19 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 238 КАСУ суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У Постанові Великої Палати Верховного суду від 29.05.2018 у справі №816/619/15-а вказано наступне: «Ураховуючи, що цей позов направлено на поновлення прав позивача у сфері земельних відносин, а також з огляду на факт існування договору оренди на спірну земельну ділянку, укладеного між ГУ Держземагентства та третьою особою у справі ОСОБА_6, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право, а отже, залежно від суб`єктного складу сторін має вирішуватися судами за правилами цивільного або господарського судочинства.

Крім того, визнання протиправними й скасування оскаржених наказів та скасування державної реєстрації вказаного договору оренди не призведе до поновлення прав ФОП ОСОБА_5, адже договір оренди на спірну земельну ділянку, укладений між ГУ Держземагентства та ОСОБА_6, залишиться чинним, а тому поновити своє порушене право щодо користування вказаною земельною ділянкою позивач може шляхом звернення до суду в порядку цивільного (господарського) судочинства.

При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.»

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Великої палати Верховного суду від 23.01.2019 у справі № 826/14370/14.

За таких обставин апелянт вважає, що судом не було взято до уваги всіх обставин справи, характер спірних правовідносин, а відтак винесено необґрунтоване рішення, яке не вирішило спору по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відповідності до вимог ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до Лапаївської сільської ради 11.05.1993 із заявою про отримання земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації під будівництво житлового будинку. Дана заява була отримана відповідачем, що підтверджується Довідкою від 06.06.2018 року №492, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку для отримання земельної ділянки з 11.05.1993 року під №31. 15.08.2018 ОСОБА_1 знову звернулась до Лапаївської сільської із заявою про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального будівництва житлового будинку площею 0,14 га, яка знаходиться в межах населеного пункту села Лапаївка. Зверненням від 29.08.2018, адресованому голові Лапаївської сільської ради ОСОБА_1 просила написану заяву від 15.08.2018 (зареєстровану в сільській раді за № 414) вважати доповненням до раніше поданої нею заяви від 30.05.1993 № 31.

Рішеннями Лапаївської сільської ради від 25.10.2018 відповідно № 446, відмовлено ОСОБА_1 , у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в селі Лапаївка Пустомитівського району Львівської області. Рішення мотивовано тим, що бажане заявницею місце отримання земельної ділянки, відповідно до поданих нею графічних матеріалів, не відповідає містобудівній документації, а саме: на це місце надано дозволи на розроблення проекту землеустрою двом особам, документація яких розроблена та затверджена сільською радою.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до п. б) ч. 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим. Кабінету міністрів Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно з ч.5 ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Відповідно до ч.6 ст.79-1 ЗК України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

З огляду на це, суд першої інстанції вважав, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою, з підстав, що не передбачені законодавством, тому спірне рішення відповідача є протиправним, а відтак є підстави для повторного розгляду клопотання про затвердження проекту землеустрою.

Однак вирішуючи спір суд першої інстанції поза увагою залишив ту обставину, що станом на час, 25.10.2018, прийняття оскаржуваного рішення сільської ради, земельна ділянка площею 0,14 га, на яку претендувала позивачка, перебуває у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно по 0,07 га (індексні номери витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 141280216 та 140911857).

Відповідно статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно матеріалів справи, спір виник у зв`язку з прийняттям Лапаївською сільською радою Пустомитівського району Львівської області рішення «Про відмову в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с.Лапаївка Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_1 » від 25.10.2018, яке мотивоване тим, що бажане заявницею місце отримання земельної ділянки, відповідно до поданих нею графічних матеріалів, не відповідає містобудівній документації, а саме: на це місце надано дозволи на розроблення проекту землеустрою двом особам, документація яких розроблена та затверджена сільською радою.

Враховуючи те, що вказаний позов направлено на поновлення прав позивача у сфері земельних відносин, при цьому беручи до уваги факт існування у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки, на які претендує позивачка, що стало підставою для прийняття Лапаївською сільською радою Пустомитівського району оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний спір не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право, а тому має вирішуватися судом за правилами цивільного судочинства, бо спірні правовідносини стосуються набутого права власності на земельні ділянки, що потребує встановлення судом обставин правомірності його набуття та виходить за межі компетентності адміністративних судів, а тому підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Вказана позиція суду повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 23.01.2019 №826/14370/14.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, оскільки спір у даній справі не є публічно-правовим, то колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, бо таке прийняте з порушенням норм процесуального права, і висновки суду не відповідають обставинам справи, а провадження у справі - закрити.

Керуючись ст. 243, ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 315, ст. 319, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Лапаївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області задовольнити, скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року по справі № 1.380/2019.000109, а провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді О.О. Большакова

В.Я. Макарик

Повний текст складено 26.06.2019