Справа № 815/7134/13-а
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2019 року

Київ

справа №815/7134/13-а

адміністративне провадження №К/9901/4438/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Хохуляка В.В.,

суддів - Бившевої Л.І., Гончарової І.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2013 (суддя - Бойко О.Я.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 (головуючий суддя - Жук С.І., судді: Кравченко К.В., Яковлев Ю.В.) у справі №815/7134/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-виробнича фірма «Трансспецбуд» до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельно-виробнича фірма «Трансспецбуд» (далі - ТОВ БВФ «Трансспецбуд») звернулося до Одеського окружного адміністративного з позовом, в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі - ДПІ у Суворовському районі м. Одеси) від 25.07.2013 № та №.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2013, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014, позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, ДПІ у Суворовському районі м. Одеси оскаржила їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2013, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 та прийняти у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування своїх вимог ДПІ у Суворовському районі м. Одеси посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 5.1, підпункту 5.3.9 пункту 5.3. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», статей 138, 139 Податкового кодексу України та зазначає, що позивачем не підтверджено правомірність формування податкового кредиту та валових витрат за оспорюваними господарськими операціями з огляду на не підтвердження належним чином оформленими первинними документами.

В письмових запереченнях на касаційну скаргу ТОВ БВФ «Трансспецбуд» зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставинам справи судами надано правильно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими. Отже, позивач просить залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як з`ясовано судами попередніх інстанцій, ДПІ у Суворовському районі м. Одеси проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ БВФ «Трансспецбуд» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 по 31.12.2012.

За результатами цієї перевірки 09.07.2013 відповідачем складено акт № 30/15-54-22-01/31185950, в якому відображено висновок про порушення ТОВ БВФ «Трансспецбуд» пункту 1.23 статті 1, підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1, 44.2 статті 44, пунктів 138.2, 138.4, підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 140.2 статті 140 Податкового кодексу України; підпунктів 7.2.3, 7.2.4 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

На підставі названого акту перевірки, відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 25.07.2013 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 353212,00, в тому числі за основним платежем 285490,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 67722,00 грн., та № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на додану вартість в розмірі 578370,00 грн., в тому числі за основним платежем 462696,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 115674,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність порушень вимог податкового законодавства позивачем при формування валових витрат та податкового кредиту, а також щодо повноти декларування та своєчасності сплати податку на додану вартість у період, що перевірявся, у зв`язку з чим нарахування грошових зобов`язань згідно спірних податкових повідомлень-рішень є протиправним.

За змістом пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 цього Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

Згідно з підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 зазначеного Закону не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Як визначено у підпункті 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит, відповідно до підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 вказаного Закону, вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Аналогічні норми визначено і чинним з 01.01.2011 Податковим кодексом України.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Також первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Як з`ясовано судами, 10.07.2007 ТОВ БВФ «Трансспецбуд» отримано ліцензію Міністерства регіонального розвитку та будівництва на будівельну діяльність №30-Л (серії АВ №357342).

В періоді, який був охоплений перевіркою, позивач уклав ряд договорів підряду на виконання будівельно-монтажних робіт:

з ТОВ «БК «Рубікон» договори від 03.09.2009; від 16.09.2009; від 29.03.2010; від 28.04.2010; від 01.06.2010; від 17.06.2010; від 01.09.2010; від 21.10.2010; від 30.10.2010; від 02.11.2010; від 06.11.2010; від 17.11.2010; від 14.12.2010; від 14.12.2010;

з ТОВ «Тіса-Інвест» договори від 20.01.2011; від 25.02.2011; від 04.04.2011;

з ПП «Фараон» договори від 14.10.2011; від 28.12.2011; від 12.01.2012;

з ТОВ «Айленд і К» договір постачання будівельних матеріалів від 20.01.2010 №20/01-10.

На підтвердження виконання зазначених договорі позивачем було надано копії укладених договорів, прибуткових та податкових накладних, актів виконаних робіт форми КБ-2 та довідок про вартість будівельних робіт форми КБ-3, регістрів бухгалтерського обліку, платіжних доручень, тощо.

Оцінивши подані платником докази за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ці документи оформлені з дотриманням вимог чинного законодавства, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій.

ДПІ у Суворовському районі м. Одеси, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Не подано відповідачем і належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків або можливої фіктивності його постачальника, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення ТОВ БВФ «Трансспецбуд» розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

В свою чергу, відповідачем не було доведено, що позивач та його контрагенти при укладанні вказаних угод мали умисел на їх укладання з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства; намірів їх на ухилення від оподаткування, безтоварність операції, неможливість її вчинення в силу відсутності основних засобів, персоналу, тощо.

На момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його постачальники були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались.

Таким чином, встановлені у даній справі обставини свідчать про те, що спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту, безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача.

Стосовно висновків відповідача щодо невключення позивачем до складу валового доходу по рядку 01.6 Декларації «Інші доходи, крім визначених у рядку 01.1-01.5» безоплатно отримані матеріали, внаслідок чого підприємство занизило валовий дохід по рядку 01.6 Декларації «Інші доходи, крім визначених у 01.1 - 01.5» на загальну суму 200502, грн., у т.ч. за 2 квартал 2010 року на 200502,00 грн., судами встановлено наступне.

Відповідно до декларації за І квартал 2010 року ТОВ «БВФ «Транспецбуд» у рядку 2.2 «Самостійно виявлені помилки за результатами минулих періодів» відобразило у складі доходів суму, як безоплатно отримані матеріали, 206390,00 грн. ( у т.ч. вартість рельсо-шпальної решітки 200502,00 грн.).

Після виявлення помилки, позивач сплатив податок та штраф, що підтверджується копіює платіжного доручення №1086 від 18.05.2010.

Таким чином донарахований податок на прибуток та штрафні санкції були застосовані відповідачем неправомірно.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, встановлені обставини свідчать про протиправність нарахувань грошових зобов`язань згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а відтак про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків суду.

За правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами попередніх інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2013 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

І.А. Гончарова ,

Судді Верховного Суду