Справа № 160/1425/19
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

24 червня 2019 року м. Дніпросправа № 160/1425/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Шальєвої В.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Малиш Н.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 р. (суддя Ільков В.В.) в справі № 160/1425/19 за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визнання бездіяльності протиправною зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (далі - УПСЗН) про визнання протиправною бездіяльності щодо не вжиття заходів для нарахування та виплати недоотриманої суми державної допомоги при народженні дитини за період з 01.06.2015 р. по 31.08.2017 р. в розмірі 1271,11 грн. щомісячно; зобов`язання здійснити нарахування та виплату недоотриманої суми державної допомоги при народженні дитини за період з 01.06.2015 р. по 31.08.2017 р. в розмірі 1271,11 грн. щомісячно.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 р. позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради щодо не вжиття заходів для нарахування та виплати ОСОБА_1 недоотриманої суми державної допомоги при народженні дитини за період з 01 червня 2015 року по 31 серпня 2017 року в розмірі 1271,11 гривень щомісячно; зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоотриманої суми державної допомоги при народженні дитини за період з 01 червня 2015 року по 31 серпня 2017 року в розмірі 1271,11 гривень щомісячно; рішення допущено до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1271,11 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вказує про неврахування судом першої інстанції, що позивачем оскаржується бездіяльність УПСЗН, тоді як виплата допомоги при народженні дитини припинена іншим органом - Веселинівським управлінням праці та соціального захисту населення Миколаївської області, тобто позов подано до неналежного відповідача.

Крім того, позивачем не надавалась до УПСЗН заява про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, внаслідок чого відповідач не мав можливості та підстав для звернення до Веселинівського управління праці та соціального захисту населення Миколаївської області із запитом про надіслання особової справи позивача.

Також апелянт вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду та не заявлено клопотання про поновлення такого строку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.05.2018 року № .

Позивач має неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також двох повнолітніх дітей.

Петровським УПСЗН м. Донецька позивачу призначена допомога при народженні дитини з 01.08.2011 року по 31.08.2011 року у сумі 8320 грн. та з 01.09.2011 року по 31.08.2017 року у сумі 1271.11 грн. щомісячно.

Відповідно до рішення Управління від 22.12.2014 року позивачу припинена виплата допомоги при народженні.

Відповідно до атестату № 11155 позивачу виплачено одноразову грошову допомогу при народженні дитини у розмірі 8320,00 гривень та допомога при народженні дитини у розмірі 1271,11 гривень, щомісячно до 31.12.2014 року.

18.05.2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою № 628 про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

31.05.2018 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання відповіді щодо виплати заборгованості при народженні дитини з 01.12.2013 року по 31.08.2017 року, яка була припинена з 2015 року.

У листі від 14.06.2018 року № Д-438 відповідачем повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року виплата припиненої допомоги поновлюється у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною, звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

09.01.2019 року позивач повторно звернулась до відповідача із заявою про виплату заборгованості по допомозі при народженні дитини за період з 01.06.2015 року по 31.08.2017 року.

У листі від 23.01.2019 року № Д-17 відповідачем зазначено, що 18.05.2018 року позивач отримала довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та подала заяву для призначення адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. 19.06.2018 справа по виплаті адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг надійшла по запиту з Веселинівського управління праці та соціального захисту населення Миколаївської області. Позивачу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на підставі заяви за рішенням комісії від 09.07.2018 року №21 призначено допомогу переміщеним особам на проживання з 18.05.2018 року по 17.11.2018 року та в подальшому за рішенням комісії від 10.12.2018 року № 40 з 18.11.2018 року по 17.05.2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності невиплати позивачу спірної допомоги.

Суд вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, внутрішньо переміщеною особою (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.05.2018 року № ).

Позивач має неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також двох повнолітніх дітей.

Управлінням праці та соціального захисту населення Петровської районної у місті Донецьку ради позивачу призначена допомога при народженні дитини з 01.08.2011 р. по 31.08.2011 р. у сумі 8320 грн. та з 01.09.2011 р. по 31.08.2017 р. - в сумі 1271.11 грн. щомісячно.

З 01.01.2015 р. виплата допомоги припинена УПСЗН Петровської районної у місті Донецьку ради відповідно до рішення від 22.12.2014 р. (а.с. 27).

За відомостями атестату від 25.12.2014 р. допомога виплачена позивачу у вигляді одноразової допомоги в розмірі 8320 грн. та щомісячних виплат до 31.12.2014 р. (а.с. 28).

До 01.06.2015 р. позивачем отримувалась допомога сім`ям з дітьми в управлінні праці та соціального захисту населення Веселинівського району Миколаївської області, виплата якої була припинена через повернення позивача до м. Донецька.

З травня 2018 р. позивач проживає у м. Дніпрі, перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа.

18.05.2018 р. позивачем подано до УПСЗН (відповідача) заява № 628 про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

31.05.2018 р. позивач звернулася до відповідача із заявою про надання відповіді щодо виплати заборгованості при народженні дитини з 01.12.2013 р. по 31.08.2017 р., яка припинена з 2015 року.

Листом від 14.06.2018 р. № Д-438 відповідачем повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 р. виплата припиненої допомоги поновлюється у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною, звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

09.01.2019 р. позивач повторно звернулась до відповідача із заявою про виплату заборгованості з допомоги при народженні дитини за період з 01.06.2015 р. по 31.08.2017 р.

Листом від 23.01.2019 р. № Д-17 відповідачем повідомлено, що 18.05.2018 р. позивач отримала довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та подала заяву для призначення адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. 19.06.2018 р. справа по виплаті адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг надійшла по запиту з Веселинівського управління праці та соціального захисту населення Миколаївської області. Позивачу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на підставі заяви за рішенням комісії від 09.07.2018 р. № 21 призначено допомогу переміщеним особам на проживання з 18.05.2018 р. по 17.11.2018 р. та в подальшому за рішенням комісії від 10.12.2018 р. № 40 з 18.11.2018 р. по 17.05.2019 р.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII). Цей Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною 1 статті 1 зазначеного Закону громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811 одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року). Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок про те, що заява про призначення допомоги при народженні дитини подається одним із батьків дитини в письмовій формі до органів соціального захисту за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Суд зазначає, що відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Окрім того, суд зауважує, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16.

Частинами 7, 9 статті 11 Закону № 2811-XII визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно зі статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на соціальне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

З аналізу норм статті 11 Закону № 2811-XII вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплати допомоги при народженні дитини є вичерпними. Суд зауважує, що для припинення виплати допомоги при народженні дитини повинні також бути передбачені саме законом.

Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з частиною 3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги Закону № 2811-XII.

Наведені у частині 9 статті 11 Закону № 2811-XII підстави припинення виплати допомоги при народженні дитини є вичерпними.

Підстави припинення виплати допомоги позивачу не узгоджуються з підставами для припинення такого виду допомогу, що встановлені законом, тому суд доходить до висновку про протиправність припинення виплати допомоги.

Суд зазначає, що доводи відповідача щодо порушення позивачем строку звернення для поновлення виплати допомоги при народженні є безпідставним, оскільки зазначене порушення було здійснено внаслідок неправомірної відмови у виплаті заборгованості з виплати допомоги уповноваженими державними органами.

Суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд доходить висновку, що відповідачем протиправно не вжито заходів щодо нарахування та виплати позивачу державної допомоги при народженні дитини, відповідно, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплати позивачу вказаної допомоги за спірний період.

Доводи апелянта, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки виплата допомоги при народженні дитини припинена іншим органом - Веселинівським управлінням праці та соціального захисту населення Миколаївської області, суд вважає незмістовними.

Як зазначено вище, позивач з травня 2018 р. перебуває на обліку в УПСЗН Індустріальної районної у місті Дніпрі ради як внутрішньо переміщена особа, відповідно, саме цей орган соціального захисту населення повинен виплати позивачу протиправно раніше не виплачену допомогу.

Посилання апелянта на ненадання позивачем до УПСЗН заяви про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, внаслідок чого відповідач не мав можливості та підстав для звернення до Веселинівського управління праці та соціального захисту населення Миколаївської області із запитом про надіслання особової справи позивача також є необґрунтованими, оскільки позивачем подана відповідачу заява № 628 про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Крім того, суд зауважує, що згідно з п. 55 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім`ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень. При цьому виплата здійснюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на день її призначення.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання соціальних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України в редакції, яка діє з 15.12.2017 р. та підлягає застосуванню судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 р. в справі № 160/1425/19 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 р. в справі № 160/1425/19 за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про визнання бездіяльності протиправною зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 24.06.2019 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 24.06.2019 р.

Головуючий - суддя В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя Н.І. Малиш