Справа № 1540/4281/18
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4281/18
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу 18 Військової майстерні на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року по справі за позовом 18 Військової майстерні до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправним і скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року 18 Військова майстерня (надалі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Одеській області (надалі відповідач, ГУ ДФС), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС в Одеській області № від 06.08.2018 року, яким позивачу донараховано 249615,79 грн. штрафних санкцій та пені за несплату (неперерахування (або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, з яких: 8714,41 грн. штраф (10% до 01.01.2015 року) за період з 23.04.2014 року по 31.07.2014 року; 226453,73 грн. штраф (20% з 01.01.2015 року) за період з 22.09.2015 року по 29.08.2017 року та 14447,65 грн. пеня (0,1% від суми недоїмки) за період з 23.01.2018 року по 08.02.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач вважає вказане рішення незаконним та таким, що належить до скасування, оскільки позивачем не порушувалося законодавство в частині несвоєчасної сплати або несплати єдиного соціального внеску, оскільки кошти були утримані із заробітних плат працівників та перераховані на рахунки відповідача, проте, вказано невірний рахунок.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.03.2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», (надалі Закон про ЄСВ) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Приписами п.1 ч.1 ст.4 Закону про ЄСВ, платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами

Згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону про ЄСВ, платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок;

Відповідно до ч.ч.5, 6, 7, 8, 10, 11, 12 ст.9 Закону про ЄСВ, сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).

Для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску;

Обслуговування коштів єдиного внеску здійснюється згідно з положенням про рух коштів, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Розрахункове обслуговування органу доходів і зборів здійснюється відповідно до умов договорів між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, і власниками рахунків.

Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі). Винятком є випадки, якщо внесок, нарахований на ці виплати, вже сплачений у строки, встановлені абзацом першим цієї частини, або за результатами звірення платника з органом доходів і зборів за платником визнана переплата єдиного внеску, сума якої перевищує суму внеску, що підлягає сплаті, або дорівнює їй. Кошти перераховуються одночасно з отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі. При цьому фактичним отриманням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу, грошового забезпечення) вважається отримання відповідних сум готівкою, зарахування на рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, отримання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей у рахунок зазначених виплат, фактичне здійснення з таких виплат відрахувань згідно із законодавством або виконавчими документами чи будь-яких інших відрахувань.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Днем сплати єдиного внеску вважається: 1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів; 2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі; 3) у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов`язаннями із сплати єдиного внеску зобов`язань із сплати податків, інших обов`язкових платежів, передбачених законом, або зобов`язань перед іншими кредиторами зобов`язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов`язаннями, крім зобов`язань з виплати заробітної плати (доходу).

Приписами п.6 ч.1 ст.13 Закону про ЄСВ, органи доходів і зборів мають право: застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом.

Згідно з п.3 ч.1 ст.14 Закону про ЄСВ, здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Відповідно до ч.ч.1, 10, 11 Закону про ЄСВ, рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції:

1) у разі ухилення від взяття на облік або несвоєчасного подання заяви про взяття на облік платниками єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", накладається штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

2) за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум;

3) за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску;

5) за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, накладається штраф у розмірі від восьми до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

6) за несплату, неповну сплату або несвоєчасну сплату суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів), накладається штраф у розмірі 10 відсотків таких несплачених або несвоєчасно сплачених сум.

7) за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, органом доходів і зборів здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Як же зазначено вище, спірним рішенням № від 06.08.2018 року до позивача застосовані штрафні санкції за несвоєчасну сплату ЄСВ по двом періодам - з 23.04.2014 року по 31.07.2014 року в розмірі 8714,41 грн. та з 22.09.2015 року по 29.08.2017 року в розмірі 226453,73 грн., а також пеня в сумі 14447,65 грн. пеня за період з 23.01.2018 року по 08.02.2018 року.

Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що неправомірність застосування штрафної санкції позивач обґрунтовує тим, що ним виконано обов`язок щодо своєчасної сплати ЄСВ на підставі платіжного доручення №141 від 31.08.2015 року в сумі 70712,40 грн., однак ці кошти були помилково перераховані на рахунок ПДФО, що сплачується податковими агентами. Позивач зазначає, що починаючи з вересня 2016 року він неодноразово звертався до ДФС з заявами, в яких просив перерахувати 70712,40 грн. з рахунку по ПДФО на рахунок по ЄСВ, однак ніякої відповіді не отримував. Вказана сума була повернута позивачу лише у серпні 2017 року і була сплачена позивачем на рахунок ЄСВ.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що по-перше, оскаржуване рішення включає в себе період за 2014 рік, за який борг виник раніше, аніж позивач подав до банку на виконання платіжне доручення від 31.08.2015 року №141, а по-друге - платіжне доручення №141 датоване 31.08.2015 року, а перше звернення позивача до відповідача з приводу перерахунку коштів на рахунок ЄСВ датоване 13.09.2016 року, тобто більше ніж через рік після помилкової сплати коштів. Також суд першої інстанції зазначив, що доказів на підтвердження факту отримання контролюючим органом всіх заяв 18 військової майстерні, що надані суду, позивач не надав, тоді як відповідач зазначив, що ним отримано лише дві заяви про повернення коштів платнику, копії яких ГУ ДФС в Одеській області надала суду. Заяви позивача від 13.09.2016 року №288, від 21.09.2016 року №299 про перерахунок невірно сплачених коштів на рахунок податкового органу з призначенням ЄСВ не містять вхідного номера. З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично позивач за платіжним дорученням №141 від 31.08.2015 року не сплатив кошти в рахунок ЄСВ та вказана сума коштів до моменту її повернення на рахунок позивача обліковувалася на рахунку ПДФО.

Колегія судів з такими висновками суду першої інстанції погоджується лише частково з наступних підстав.

На підтвердження фактів існування недоїмки по ЄСВ в період з 23.04.2014 року по 31.07.2014 року та з 22.09.2015 року по 29.08.2017 року відповідач надав відомості з інтегрованої картки платника податків 18 військової майстерні за ЄСВ та в письмових поясненнях виклав детальних розрахунок періодів виникнення заборгованості позивача по ЄСВ, з яких вбачається, що протягом цих періодів за позивачем рахувались суми непогашеної заборгованості з ЄСВ з урахуванням поточних нарахувань та сплат ЄСВ в цих періодах.

Що стосується періоду з 23.04.2014 року по 31.07.2014 року, то позивач не наводить жодних аргументів, які б спростовували факт існування недоїмки протягом цього періоду та правомірність застування за цей період спірним рішенням штрафної санкції в сумі 8714,41 грн..

Відповідно до положень ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи відсутність жодних заперечень позивача проти наданих відповідачем відомостей про існування у позивача недоїмки за період з 23.04.2014 року по 31.07.2014 року, то нарахування спірним рішення за цей період штрафу в розмірі 8714,41 грн. колегія суддів вважає правомірним.

Що стосується періоду для нарахування штрафної санкції за період з 22.09.2015 року по 29.08.2017 року в розмірі 226453,73 грн., то колегія суддів не може погодитися з правомірністю нарахування такої санкції з огляду на наступне.

Відповідачем не заперечується той факт, що внаслідок допущеної позивачем помилки у реквізитах платіжного доручення №141 від 31.08.2015 року на суму 70712,40 грн. з призначенням платежу - сплата ЄСВ за другу половину серпня 2015 року, дана сума була зарахована на бюджетний рахунок по сплаті ПДФО, що сплачується податковими агентами, і перебувала на цьому рахунку в якості переплати до моменту її повернення на розрахунковий рахунок позивача в серпні 2017 року. Після повернення позивачу цієї суми, вона одразу була перерахована позивачем на бюджетний рахунок по сплаті ЄСВ.

Вирішуючи питання про те, чи можуть вказані обставини виключати підстави для застосування до позивача штрафу за несвоєчасну сплату ЄСВ за період з 22.09.2015 року по 29.08.2017 року, колегія виходить з положень Податкового кодексу України, якими визначений порядок повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань, джерела сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків, а також з положень Закону про ЄСВ, яким визначені дії контролюючого органу при наявності недоїмки з ЄСВ.

Так, відповідно до п.87.1 ст.87 ПК України джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Отже, надмірно сплачені платежі до відповідних бюджетів є одним з можливих джерел для погашення податкового боргу.

Статтею 43 ПК України передбачено наступне:

- помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу (п.43.1);

- у разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків (п.43.2);

- обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми (п.43.3);

- платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку (п.43.4);

- контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (п.43.5);

Позивач долучив до матеріалів справи копії заяв в адрес ДПІ у Приморському районі м.Одеси про повернення помилково сплачених ним 70712,40 грн. платіжним дорученням №141 від 31.08.2015 року, а саме:

- від 13.09.2016 року за вих.№288 про перерахунок з бюджетного рахунку №0008 помилково сплачених коштів у сумі 70712,40 грн. на бюджетний рахунок №1553, отримувач ДПІ у Приморському районі м.Одеси (т.1 а.с.14);

- від 21.09.2016 року за вих.№299 про перерахунок з бюджетного рахунку №0008 помилково сплачених коштів в сумі 22000,00 грн. на бюджетний рахунок №1553, отримувач ДПІ у Приморському районі м.Одеси (т.1 а.с.15);

- від 31.10.2016 року за вих.№358 про перерахунок з бюджетного рахунку №0008 помилково сплачених коштів у сумі 70712,40 грн. на рахунок №6350, отримувач - 18 військова майстерня (т.1 а.с.16);

- від 15.03.2017 року за вих.№60 про перерахунок з бюджетного рахунку №0008 помилково сплачених коштів у сумі 70712,40 грн. на рахунок №6350, отримувач - 18 військова майстерня (т.1 а.с.22);

- від 28.03.2017 року за вих.№68 про перерахунок з бюджетного рахунку №0008 помилково сплачених коштів у сумі 70712,40 грн. на рахунок №6350, отримувач - 18 військова майстерня (т.1 а.с.23);

- від 15.06.2017 року за вих.№143 про перерахунок з бюджетного рахунку №0008 помилково сплачених коштів у сумі 48000,00 грн. на рахунок №6350, отримувач - 18 військова майстерня (т.1 а.с.24);

- від 07.07.2017 року за вих.№168 про перерахунок з бюджетного рахунку №0008 помилково сплачених коштів у сумі 70712,40 грн. на рахунок №6350, отримувач - 18 військова майстерня (т.1 а.с.25);

- від 12.07.2017 року за вих.№177 про перерахунок з бюджетного рахунку №0008 залишку помилково сплачених коштів у сумі 22712,00 грн. на рахунок №6350, отримувач - 18 військова майстерня (т.1 а.с.27);

Суд першої інстанції вказав, що доказів на підтвердження факту отримання контролюючим органом всіх вищезазначених заяв позивача про повернення помилково сплачених коштів позивач не надав, оскільки ці заяви містять лише штамп податкового органу з датою але без вхідного номеру, тоді як відповідач зазначив, що ним отримано лише дві заяви про повернення коштів платнику, копії яких ГУ ДФС в Одеській області надала суду, а саме заяви позивача від 15.06.2017 року за вих.№143 та від 12.07.2017 року за вих.№177 по яким відповідачем були підготовлені висновки про повернення коштів.

Колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції погодитися не може, оскільки наявність на наданих позивачем заявах про повернення коштів штампу податкового органу з датою є належним підтвердженням звернення позивача до податкового органу із такими заявами, які мали бути розглянуті податковим органом.

Окрім того, надані позивачем копії заяв від 15.06.2017 року за вих.№143 та від 12.07.2017 року за вих.№177 також не містять вхідного номеру, проте надані відповідачем копії цих же заяв містять вхідний номер.

Отже, відсутність вхідного номеру на вищевказаних заявах не спростовує факту їх подання до податкового органу, а відповідно і не спростовує виникнення у відповідача обов`язку по розгляду та вирішенню цих заяв.

Виходячи з цього, колегія суддів прийшла до висновку, що ДПІ у Приморському районі м.Одеси проявило бездіяльність стосовно не вирішення заяв позивача від 13.09.2016 року та від 21.09.2016 року про перерахунок помилково сплачених коштів платіжним дорученням №141 від 31.08.2015 року на рахунок по сплаті ЄСВ, що в свою чергу зумовило виникнення та існування у позивача заборгованості по сплаті ЄСВ в період з 22.09.2015 року і до 29.08.2017 року, тобто до дати, коли повернуті податковим органом кошти в сумі 70712,40 грн. були перераховані позивачем на рахунок сплати ЄСВ.

Що стосується самого повернення податковим органом на рахунок позивача помилково сплачених позивачем коштів в сумі 70712,40 грн., то колегія суддів зазначає, що таке повернення здійснено відповідачем в порушення вищенаведених приписів ст.43 ПК України, оскільки існування у позивача заборгованості по сплаті ЄСВ, починаючи з 22.09.2015 року, виключало можливість повернення податковим органом позивачу цих коштів, які могли бути перераховані лише на сплату такої заборгованості, як і просив позивач у своїх заявах від 13.09.2016 року та від 21.09.2016 року.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не змогла пояснити, як при наявності у позивача з 22.09.2015 року заборгованості по сплаті ЄСВ ДПІ у Приморському районі м.Одеси повернуло з бюджетного рахунку на розрахунковий рахунок позивача кошті в сумі 70712,40 грн..

При цьому, обов`язок своєчасно виявляли заборгованість по сплаті до бюджетів усіх рівнів податків, зборів та обов`язкових платежів покладається на органи державної фіскальної служби України.

Колегія суддів звертає увагу та те, що відповідно до п.4 ст.25 Закону Про ЄСВ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Ця норма покладає на податкові органи обов`язок своєчасно повідомляти платників податків про існування у них недоїмки по сплаті ЄСВ шляхом направлення відповідних вимог про її погашення.

Однак, встановивши наявність у позивача з 22.09.2015 року недоїмки по сплаті ЄСВ, податковий орган жодного разу не направляв позивачу відповідної вимоги про її погашення.

Більш того, ДПІ у Приморському районі м.Одеси надало позивачу акти від 20.03.2017 року №1713-07, №5695-07, №854-07, з яких вбачається, що станом на 31.12.2015 року у позивача була переплата по ЄСВ в сумі 29477,94 грн., станом на 31.12.2016 року недоїмка в сумі 3941,2 грн., станом на 28.02.2017 року недоїмка в сумі 13186,71 грн..

Тобто, акт від 20.03.2017 року №1713-07 про відсутність у позивача недоїмки по ЄСВ станом на 31.12.2015 року взагалі суперечить спірному рішенню, по якому позивач мав заборгованість, починаючи з 22.09.2015 року.

Тим самим, видавши позивачу такий акт, ДПІ у Приморському районі м.Одеси ввело позивача в оману стосовно дійсного стану розрахунків по ЄСВ за 2015 рік.

Інші акти від 20.03.2017 року №5695-07 та №854-07 підтверджують існування у позивача недоїмки в таких розмірах, яка могла бути погашена на підставі поданих позивачем у 2016 році заяв про перерахунок з рахунку ПДФО на рахунок по сплаті ЄСВ помилково сплачених позивачем коштів платіжним дорученням №141 від 31.08.2015 року.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є гарантією стабільності суспільних відносин, яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що застосування до позивача спірним рішенням штрафної санкції за період з 22.09.2015 року по 29.08.2017 року в розмірі 226453,73 грн. не можна вважати правомірним, оскільки встановлені апеляційним судом обставини виникнення у позивача недоїмки по сплаті ЄСВ та її погашення в цей період вказують на те, що причинами існування у позивача такої недоїмки на протязі майже двох років є, в тому числі, і вищеописані дії та бездіяльність податкових органів.

Тому, спірне рішення в частині нарахування позивачу санкції за період з 22.09.2015 року по 29.08.2017 року в розмірі 226453,73 грн. підлягає скасуванню як неправомірне.

Що стосується нарахованої спірним рішенням пені в сумі 14447,65 грн., то в цьому рішенні зазначено, що дана сума пені нарахована за період з 23.01.2018 року по 08.02.2018 року.

Однак, ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження відповідач не надав будь яких підтверджень існування у позивача заборгованості по сплаті ЄСВ у період з 23.01.2018 року по 08.02.2018 року, що могло бути підставою для нарахування пені в сумі 14447,65 грн., а долучений відповідачем до додаткових пояснень розрахунок пені (т.1 а.с.258-262) не стосується періоду з 23.01.2018 року по 08.02.2018 року.

Суд першої інстанції ці обставини залишив поза увагою, не надавши їм відповідної правової оцінки.

Отже, недоведеність відповідачем факту існування у позивача заборгованості по сплаті ЄВС в період з 23.01.2018 року по 08.02.2018 року вказує про неправомірність нарахування спірним рішенням пені за цей період.

Оскільки суд першої інстанції дав невірну оцінку обставинам справи та не з`ясував всіх обставин, що мають значення для справи, прийняте судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Виходячи з цього, за правилами ст.139 КАС України підлягають новому пропорційному розподілу судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Так, у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції позивач поніс судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 3744,24 грн. (т.1 а.с.4) та 5617,00 грн. в суді апеляційної інстанції.

Оскільки загальна сума штрафних санкцій та пені спірним рішенням складає 249615,79 грн., з яких скасовано за результатами даного апеляційного перегляду на загальну суму 240901,38 грн., що дорівнює 96,51% від загального обсягу нарахованих цим рішенням штрафних санкцій, то на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати в обсязі 96,51% від загальної суми сплачених судових витрат, що дорівнює 9034,50 грн. ((3744,24 грн. + 5617,00 грн.) х 96,51%).

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу 18 Військової майстерні задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги 18 Військової майстерні задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС в Одеській області № від 06 серпня 2018 року в частині нарахування штрафу в розмірі 226453,73 грн. за період з 22 вересня 2015 року по 29 серпня 2017 року, та пені в розмірі 14447,65 грн. за період з 23 січня 2018 року по 08 лютого 2018 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь 18 Військової майстерні () судовий збір у розмірі 9034 (дев`ять тисячі тридцять чотири) гривні 50 коп..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.