Справа № 815/613/16
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року

м. Київ

Справа № 815/613/16

Провадження № 11-231апп19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» (далі - Банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку Красюка Ігоря Івановича (далі - уповноважена особа Фонду) до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Овідіопольського районного управління юстиції Колесніченко Ірини Сергіївни, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Одеський торговий дім», про визнання протиправними та скасування рішень

за касаційною скаргою Банку на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2016 року (суддя Харченко Ю. В.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року(судді Шеметенко Л. П., Потапчук В. О., Шляхтицький О. І.),

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року Банк звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора від 3 листопада 2015 року про скасування державної реєстрації обтяження, а саме записів про заборону на нерухоме майно, внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) на підставі укладеного між Банком та ТОВ «Одеський торговий дім» договору іпотеки від 28 грудня 2012 року: від 14 липня 2015 року № 10468378; від 28 липня 2015 року № 10581308, № 10584213, № 10585984, № 10587466; від 29 липня 2015 року № 10591562, № 10593458, № 10595304, № 10596484, № 10597931, № 10599895, № 10601689, № 10603622, № 10605123.

Обґрунтовуючи позов, Банк зазначив, щона час ухвалення оскаржуваних рішень не існувало жодних рішень суду про скасування рішень про державну реєстрацію обтяжень на належне ТОВ «Одеський торговий дім» нерухоме майно, яке було передано в іпотеку Банку, чи про скасування документів, на підставі яких ці обтяження зареєстровані, як і рішень про скасування відповідних записів про заборону та іпотеку у Реєстрі, а тому скасування цих записів є протиправним і таким, що суперечить частині другій статі 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У ході розгляду справи суди встановили таке.

28 грудня 2012 року Банк (іпотекодержатель), ТОВ «Одеський торговий дім» (іпотекодавець, майновий поручитель) та ДП «МАККЕНЛІ», ДП «ДИРЕКЦІЯ ЄДИНОГО ЗАМОВНИКА», ТОВ «Компанія «Браво», ТОВ «Балтік Контрол Україна», ФГ «Сади Градениці», ТОВ «Агроінвест СК», ТОВ «Нотлексінвест», ТОВ «Грааль», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Калімера», ОСОБА_3 (боржники) уклали іпотечний договір (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В. К. за реєстраційним № 4081).

Відповідно до пункту 1.3 цього договору його предметом є нерухоме майно: нежилі приміщення підвалу та третього поверху, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 16 625,3 кв. м, які складаються в цілому з нежилих приміщень підвалу, третього поверху, та належать ТОВ «Одеський торговий дім» на підставі свідоцтва про право власності (серія НОМЕР_1 ), виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 23 вересня 2004 року.

28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В. К. накладено заборону на відчуження вищевказаного майна до виконання та/або припинення та/або розірвання договору.

18 грудня 2013 року Банк, ТОВ «Одеський торговий дім» та ДП «МАККЕНЛІ», ДП «ДИРЕКЦІЯ ЄДИНОГО ЗАМОВНИКА», ТОВ «Компанія «Браво», ТОВ «Балтік Контрол Україна», ФГ «Сади Градениці», ТОВ «Агроінвест СК», ТОВ «Грааль», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Калімера», ОСОБА_3 уклали додатковий договір про внесення змін до іпотечного договору, згідно з пунктом 3 якого він є підставою для реєстрації припинення запису про іпотеку в Реєстрі щодо боржника - ТОВ «Нотлексінвест».

19 грудня 2013 року Банк, ТОВ «Одеський торговий дім» та ТОВ «Компанія «Браво», ФГ «Сади Градениці», ТОВ «Агроінвест СК», ТОВ «Грааль», ТОВ «Калімера» уклали додатковий договір про внесення змін до іпотечного договору, відповідно до пункту 3 якого він є підставою для реєстрації припинення запису про іпотеку в Реєстрі щодо боржників: ДП «МАККЕНЛІ», ДП «ДИРЕКЦІЯ ЄДИНОГО ЗАМОВНИКА», ТОВ «Балтік Контрол Україна», ТОВ «Компанія «Браво», ОСОБА_2 та ОСОБА_3

20 грудня 2013 року Банк, ТОВ «Одеський торговий дім» та ТОВ «Компанія «Браво», ФГ «Сади Градениці», ТОВ «Агроінвест СК», ТОВ «Грааль», ТОВ «Калімера» уклали договір про розірвання (відмову) від іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В. К. 28 грудня 2012 року за реєстровим № 4081, згідно з пунктами 1-3 якого сторони відповідно до частини другої статті 214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) дійшли згоди щодо розірвання (відмови) від зазначеного іпотечного договору, а також про те, що посвідчення цього договору є підставою для реєстрації припинення запису в Реєстрі про заборону на нерухоме майно, яке належить ТОВ «Одеський торговий дім», та нерухоме майно боржників: ТОВ «Компанія «Браво», ФГ «Сади Градениці», ТОВ «Агроінвест СК», ТОВ «Грааль», ТОВ «Калімера». Сторони договору свідчать про відсутність будь-яких претензій один до одного з питань, пов`язаних з виконанням своїх обов`язків за іпотечним договором.

Банк звернувся до ТОВ «Одеський торговий дім» з позовом про визнання недійсними наведених вище додаткових угод до іпотечного договору.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21 січня 2015 року (справа № 916/4454/14) у задоволенні вимог Банку про визнання недійсними нікчемних додаткових договорів від 18, 19 грудня 2013 року та договору про розірвання іпотечного договору від 20 грудня 2013 року відмовлено. Провадження у справі в частині вимог Банку щодо встановлення способу виконання рішення суду шляхом внесення відомостей про обтяження іпотекою, як це було передбачено іпотечним договором, припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30 червня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги Банку в особі уповноваженої особи Фонду задоволено частково: згадані вище додаткові договори та договір про розірвання іпотечного договору визнано недійсними. Застосовано наслідки недійсності вищезазначених нікчемних правочинів, повернувши сторони у стан, який існував до укладання нікчемних правочинів.

На підставі постанови Одеського апеляційного господарського суду від 30 червня 2015 року за заявою Банку до Реєстру було внесено записи про державну реєстрацію обтяження та іпотеки від 14 липня 2015 року № 10468378; від 28 липня 2015 року № 10581308, № 10584213, № 10585984, № 10587466; від 29 липня 2015 року № 10591562, № 10593458, № 10595304, № 10596484, № 10597931, № 10599895, № 10601689, № 10603622, № 10605123.

Однак, постановою Вищого господарського суду України від 20 жовтня 2015 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 916/4454/14 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області. У зв`язку з цим, а саме припиненням іпотеки на нерухоме майно (нежилі приміщення підвалу та третього поверху, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний ряд, 2, загальною площею 16 625,3 кв. м) за заявою ТОВ «Одеський торговий дім» від 3 листопада 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Приваловою Є. Є. того ж дня прийняті оскаржувані Банком у цій справі рішення про скасування державної реєстрації обтяження та іпотеки.

13 січня 2016 року Господарський суд Одеської області ухвалив рішення у справі № 916/4454/14, яким у задоволенні позову Банку відмовив, зазначивши, що на момент укладення додаткових договорів від 18 та 19 грудня 2013 року № 3312 та № 3317 до договору іпотеки від 28 грудня 2012 року № 4081 та договору про розірвання (відмову) від іпотечного договору від 20 грудня 2013 року № 3330 сторонами не було допущено порушень вимог закону, наявність яких є підставою для визнання їх нікчемними та/або недійсними.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 4 квітня 2016 року у справі, що розглядається, в задоволенні позову Банку в особі уповноваженої особи Фонду про скасування рішень державного реєстратора відмовив.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції вказав на законність оскаржуваних рішень державного реєстратора про скасування державної реєстрації обтяження та іпотеки, оскільки ці рішення прийнято за встановлення припинення іпотеки за іпотечним договором від 28 грудня 2012 року на нерухоме майно, належне ТОВ «Одеський торговий дім».

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу Банку задовольнив частково, постанову суду першої інстанції скасував та прийняв нову - про відмову в задоволенні позову.

Відмова в задоволенні позову Банку апеляційним судом мотивована пред`явленням позову не до тієї особи, яка має відповідати за позовними вимогами, адже оскаржувані рішення від 3 листопада 2015 року про скасування державної реєстрації обтяження та іпотеки, а саме записів у Реєстрі про заборону на нерухоме майно від 14 липня 2015 року № 10468378; від 28 липня 2015 року № 10581308, № 10584213, № 10585984, № 10587466; від 29 липня 2015 року № 10591562, № 10593458, № 10595304, № 10596484, № 10597931, № 10599895, № 10601689, № 10603622, № 10605123, - прийняті державним реєстратором прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Приваловою Євгенію Євгеніївною, а не державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Овідіопольського районного управління юстиції Колесніченко Іриною Сергіївною. При цьому суд першої інстанції, внаслідок недослідження оскаржуваних рішень, належного відповідача до участі у справі не залучив.

Не погодившись із наведеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, Банк подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення цими судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняті ними постанови та закрити провадження у справі.

У скарзі Банк вказує на розгляд справи судом, який у розумінні статті 6 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) не можна вважати «судом, встановленим законом», адже цей спір не є публічно-правовим, оскільки випливає з договірних відносин і не може вирішуватися судом адміністративної юрисдикції.

Відповідач та третя особа заперечень (відзивів) на касаційну скаргу не подали.

Дослідивши в межах, визначених частиною першою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), наведені в касаційній скарзі доводи щодо порушення судами правил предметної юрисдикції, заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС у редакції, чинній на час прийняття судами оскаржуваних рішень, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС у зазначеній редакції суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС у редакції, чинній на час прийняття судами оскаржуваних рішень, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС у відповідній редакції визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Вимогами у цій справі є визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора про скасування державної реєстрації обтяження нерухомого майна, запис про яке внесено до Реєстру на підставі договору іпотеки, укладеного між Банком та ТОВ «Одеський торговий дім».

На думку Великої Палати Верховного Суду, наведені у позові аргументи свідчать на користь висновку про те, що Банк звернувся до суду з метою захисту його прав, які перебувають у приватноправовій площині, а саме прав іпотекодержателя за цивільно-правовою угодою. Так, у спірних правовідносинах позивач обґрунтовує свої вимоги відсутністю на час прийняття державним реєстратором рішень про скасування державної реєстрації обтяження нерухомого майна доказів припинення іпотеки, на чому у свою чергу наполягала третя особа - ТОВ «Одеський торговий дім» як іпотекодавець, і яка не заперечує законності оскаржуваних рішень державного реєстратора щодо зняття обтяження з належного їй нерухомого майна.

Стаття 15 ЦК передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК).

Господарський процесуальний кодекс України установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно, реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункти 6, 13 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Слід також звернути увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 757/1660/17-ц, за якими розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним до відповідного державного реєстру на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб`єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства.

Ухвалюючи рішення, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором позивача та третьої особи щодо наявності зобов`язань за іпотечним договором. Участь державного реєстратора у спорі (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює його приватноправового характеру.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим і, зважаючи на суб`єктний склад та характер правовідносин у цій справі, має вирішуватись у порядку господарського судочинства.

Відповідно до статті 354 КАС суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених відповідно статтями 238, 240 КАС. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Пунктом 5 частини першої статті 349 цього Кодексу передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ураховуючи наведене, постанова Одеського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2016 року та постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 рокупідлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

За частиною шостою статті 139 КАС якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 243, 349, 354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» Красюка Ігоря Івановича задовольнити.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2016 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року скасувати.

3. Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Порто-Франко» Красюка Ігоря Івановича до державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Овідіопольського районного управління юстиції Колесніченко Ірини Сергіївни, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеський торговий дім», про визнання протиправними та скасування рішень - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк В. С. Князєв
Т. О. Анцупова О. Р. Кібенко
С. В. Бакуліна Л. М. Лобойко
В. В. Британчук Н. П. Лященко
Ю. Л. Власов В. В. Пророк
М. І. Гриців Л. І. Рогач
Д. А. Гудима О. М. Ситнік
Ж. М. Єленіна О. С. Ткачук
О. С. Золотніков О. Г. Яновська