Справа № 826/10210/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві та просить суд:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гусевої Я.А. відносно винесеної постанови № 50754849 про стягнення виконавчого збору, якою відкрито виконавче провадження № 56478946 від 29 травня 21018 року, про стягнення з позивача виконавчого збору в розмірі 160150,31 грн.;

- скасувати постанову № 50754849 про стягнення виконавчого збору.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, 11 травня 2018 року відповідачем винесена постанова про стягнення виконавчого збору № 50754849 в рамках відкритого виконавчого провадження від 15 квітня 2016 року про стягнення з позивача на користь ПАТ "ПУМБ" (далі - Стягувач) суми боргу 1601503,12 грн. Підставою зазначеної постанови є виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. № 1554 від 21 січня 2016 року.

Позивач, вважаючи, що відповідачем протиправно відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника виконавчого збору з огляду на те, що виконавчий напис № 1554 від 27 січня 2016 року добровільно виконано позивачем, а відповідач не вчинив виконавчі дії для його примусового стягнення, звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку про протиправність та скасування постанови старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гусевої Я.А. від 11 травня 2018 року № 50754849 про стягнення з боржника виконавчого збору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Позивач зазначає, що добровільно виконав виконавчий напис № 1554 від 27 січня 2016 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про що свідчить довідка № КНО-44.2.1/68 від 11 квітня 2018 року, претензій з боку Стягувача немає.

03 травня 2018 року стягувачем через канцелярію подана до Відповідача заява про повернення виконавчого документа стягувачу, про що свідчить відмітка канцелярії про прийняття.

22 травня 2018 року додатково Позивачем через канцелярію подана до Відповідача заява про зняття арешту з майна та вищезазначена довідка стягувача. При цьому відповідь на заяву відсутня в матеріалах справи.

Позивач посилається на те, що фактично державним виконавцем не було стягнуто з позивача жодних грошових коштів на користь стягувача, адже позивач виконав в добровільному порядку.

29 травня 2018 року Відповідачем відкрито виконавче провадження №56478946 про примусове стягнення виконавчого збору.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню є Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон від 02.06.2016 № 1404-VІІІ).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених вказаним Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 7 Розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

При цьому, в Прикінцевих та Перехідних положеннях Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ вказано порядок виконання та правового регулювання саме виконавчих дій, а не виконавчого провадження.

Суд встановив, що, приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 11 травня 2018 року, зокрема визначаючи розмір виконавчого збору та підставу його стягнення, державний виконавець керувався статтею 27 Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ. Так, державний виконавець, враховуючи, що у строк, встановлений для добровільного виконання рішення суду, боржник рішення не виконав, беручи до уваги положення статті 27 Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, яка передбачала, що виконавчий збір стягується у розмірі 10 % від суми, що підлягала стягненню, виніс постанову про стягнення виконавчого збору. Оскільки стягнення виконавчого збору, як окрема виконавча дія, здійснена державним виконавцем після набрання чинності Законом від 02.06.2016 № 1404-VIII, то в даному випадку підлягали застосуванню положення саме цього закону.

Відповідно до статті 27 Закону від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Аналіз наведених норм Закону від 02.06.2016 № 1404-VIII дає можливість зробити висновок про те, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Крім того, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми.

Згідно статті 27 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, виконавчий збір стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно статті 39 Закону в розмірі 10 % від суми, що фактично стягнута, повернута Стягувачу.

Тобто, суд виходить з того, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь Стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 2а-2171/11/1370, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.

Колегія суддів звертає увагу на відсутність примусового виконання у даній справі, зокрема, шляхом звернення стягнення на майно боржника, вилучення у нього грошових коштів, інших цінностей тощо.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.