Справа № 420/1561/19
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2019-07-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1561/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Куща М.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: Михасюк О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Одеській області про визнання протиправною та нечинною постанову № ОД978/138/АВ/П/ТД/-ФС від 08.11.2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці в Одеській області, в якій позивач просить визнати протиправною та нечинною постанову першого заступника начальника Головного управління Держпраці в Одеській області Байдюка Сергія Васильовича № ОД978/138/АВ/П/ТД/-ФС від 08.11.2018 року про накладення штрафу уповноваженими особами на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 558 450 грн.

Ухвалою від 20.03.2019 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

04.04.2019 року (вх. № 12252/19) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву.

15.04.2019 року (вх. № ЕС/48/19) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про відкладення розгляду справи.

08.05.2019 року (вх. № 16531/19) представником позивача до канцелярії суду подано клопотання про проведення засідання за відсутністю позивача та її представника.

Ухвалою від 13.05.2019 року Одеським окружним адміністративним судом продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

13.05.2019 року (вх. № 17073/19) від представника відповідача до канцелярії суду надійшли письмові заперечення.

Ухвалою суду від 29.05.2019 року занесеної до протоколу судового засідання клопотання до протоколу судового засідання, клопотання представник позивача про допит в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено частково: задоволено клопотання про виклик в якості свідка ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні клопотання про допит в якості свідка позивача - ОСОБА_1 .

Ухвалою від 29.05.2019 року Одеським окружним адміністративним судом закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 24.06.2019 року Одеським окружним адміністративним судом відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог зокрема зазначено, що 08.11.2018 року Байдюк С. В., перший заступник начальника Головного управління Держпраці в Одеській області, розглянувши справу про накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування від 17.10.2018 року № ОД978/138/АВ, вирішив накласти штраф на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 558450,00 грн., про що було складено постанову № ОД978/138/АВ/П/ТД/-ФС.

Так, підставою для накладення штрафу було те, що під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 були надані цивільно-правові угоди та договір, укладені із ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 . Позивач зазначає, що зазначені договори є договорами підряду, які можуть укладатися для виготовлення, обробки, переробки, ремонт речей або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. З огляду на зазначене, позивач вважає, що виконання робіт по реалізації продуктів та напоїв в барі відповідає вимогам ст. 837 ЦК України і є «виконанням іншої роботи». Ці роботи передані замовнику - позивачу на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт, що підтверджується копіями договорів та актів, а тому правовідносини, які виникли між ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 із позивачем, регулюються не трудовим, а цивільним законодавством.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування правової позиції зазначено, що надані позивачем під час інспекційного відвідування цивільно-правові договори містять ознаки приховуваних трудових правовідносин, з огляду на наступне: зазначені цивільно-правові договори не містять конкретного предмету договору, а отже результат виконання умов договорів виконавцем не має матеріального визначення і не може бути переданий замовнику.

Крім того, відповідно до актів прийому наданих послуг до цивільно-правових договорів такі види робіт як реалізатор продуктів та напоїв, товарознавця, реалізатор відділу продовольчих та господарських товарів не можуть виконуватись виконавцем в зручний для нього час, так як в магазині та барі встановлений графік роботи даних закладів. Також, у наданих цивільно-правових договорах не зазначено, який саме результат роботи повинен передати виконавець замовнику, а процес праці не передбачає будь-якого кінцевого результату. До того ж, жодним пунктом договору не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, що повинні були бути відображені в акті їх приймання. Не містяться у них і відомості щодо того, який саме конкретний результат роботи повинні передати виконавці замовникові, не визначено переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик. Серед іншого, 18.11.2018 року ФОП ОСОБА_1 надала відповідь на припис від 31.10.2018 року № ОД978/138/АВ/П, в якій повідомляє, що 15.10.2018 року був достроково розірваний договір цивільно-правового характеру із ОСОБА_10 ; 01.11.2018 року було укладено трудові договори із ОСОБА_8. , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , тобто ФОП ОСОБА_1 усунула порушення, чим фактично визнала вину.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви Фізичної особи-підприємця Романчикової Раїси Михайлівни Одеському окружному адміністративному суду.

Судом встановлено, що 07.08.2018 року на адресу Головного управління надійшов лист Управління соціального захисту населення Кодимської районної державної адміністрації Одеської області від 07.08.2018 року № 1733, яким пере направлено копію заяви, що надійшла через додаток «Легальний акциз» до Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП. У вищевказаній заяві вказано, що ФОП Романчикова використовує працю осіб, з якими не укладено трудові договори (а.с. 86-87).

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці № 81, яка ратифікована Законом України від 08.09.2004 року № 1985-IV, Конвенції Міжнародної організації праці № 129, яка ратифікована Законом України від 08.09.2004 року № 1986-IV, ст. 259 Кодексу Законів про працю України, ст. 6 Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2017 року № 1104 «Про затвердження переліку органів державного нагляду (контролю), на які не поширюється дія Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», пп. 3 п. 5 Порядку № 295, головним державним інспекторами відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління з питань праці Головного управління Лисою Тетяною Володимирівною та Добровольською Людмилою Володимирівною з 10.10.2018р. по 17.10.2018р. здійснено позаплановий захід державного контролю за додержанням законодавства про працю у формі інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 , яка провадить свою підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 (магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1») та АДРЕСА_3 (а.с. 88-89).

11.10.2018 року посадовою особою Головного управління Держпраці в Одеській області складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ОД978/138/НП, так як ФОП ОСОБА_1 було створено перешкоди у діяльності інспектора праці, а саме не було надано документи, які необхідні для здійснення інспекційного відвідування (а.с. 90-91).

11.10.2018 року Інспектором праці Лисою Т.В. було винесено вимогу про надання документів у строк до 16.10.2018 року № ОД978/138/ПД (а.с. 92).

За результатами проведення інспекційного відвідування та наданих на вимогу відповідача документів, було складено акт інспекційного відвідування від 17.10.2018 року № ОД978/138/АВ, за висновками якого, виявлено факти підміни трудових договорів на цивільно-правові між роботодавцем ФОП ОСОБА_1 та фізичними особами зазначеними у зазначених цивільно-правових договорах. В порушення вимог ст. ст. 21, 24 Кодексу законів про працю України, ФОП ОСОБА_1 приховувала реальний характер правового статусу осіб, що призвело до фактичного приховування трудових відносин (а.с. 93-100).

26.10.2018 року на адресу Головного управління Держпраці в Одеській області надійшли заперечення на акт інспекційного відвідування, в яких ФОП Романчикова вказує, що не погоджується з висновками посадових осіб Головного управління викладених в акті від 17.10.2018 року № ОД978/138/АВ (а.с. 103).

Головне управління Держпраці в Одеській області листом від 30.10.2018 року № 15/01-33-9621 на заперечення позивача, повідомило про те, що вказані заперечення будуть долучені до акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 17.10.2018 року № ОД978/137/АВ (а.с. 104).

31.10.2018 року відповідачем складено припис про усунення виявлених порушень № ОД978/138/АВ/П (а.с. 105).

18.11.2018 року позивач направив листа на виконання припису від 31.10.2018 року № ОД978/138/АВ/П, в якому повідомляє, що 15.10.2018 року був достроково розірваний договір цивільно-правового характеру із ОСОБА_10 ; 01.11.2018 року було укладено трудові договори із ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 (а.с. 107).

Так, розглянувши акт інспекційного відвідування від 17.10.2018 року № ОД978/138/АВ щодо порушень ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю було встановлено порушення, а саме: фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.

26.10.2018 року перший заступник начальника Головного управління Держпраці в Одеській області Байдюк С.В. прийняв рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу № ОД978/138/АВ/П/ТД (а.с. 114-118).

08.11.2018 року Головним управлінням Держпраці в Одеській області прийнято постанову № ОД978/138/АВ/П/ТД/-ФС про накладення штрафу уповноваженими особами на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 558 450 грн. (а.с. 119-121).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

При цьому КЗпП не визначає особливостей здійснення органами державного нагляду (контролю) заходів державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 № 877-V (далі - Закон №877-V).

Відповідно до статті 1 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до абз. 4, 5 статті 2 Закону №877-V, заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці, зокрема Головне управління Держпраці у Київській області.

У відповідності до приписів Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 27 березня 2015 року № 340 (далі - Положення №340), Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області (далі - Управління Держпраці) є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Підпунктом 5 пункту 4 Положення №340 передбачено, що Управління Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова про накладення штрафу № ОД978/138/АВ/П/ТД/-ФС від 08.11.2018 року, винесена на підставі акту № ОД978/138/АВ від 17.10.2018 року, складеного за результатами здійснення відповідачем інспекційного відвідування, проведеного у відповідності до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок №295), який визначає процедуру проведення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Відповідно до пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження) (пункт 3 Порядку №295).

За змістом підпункту 1 пункту 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

У відповідності до пунктів 19, 20, 27 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку №295 передбачено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №81 1947 року «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі», яка ратифікована Законом України №1985-IV від 08 вересня 2004 року (далі - Конвенція №81), Інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою. У разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов`язків.

Стаття 16 Конвенції №81 визначає, що Інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 265 Кодексу законів про працю України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (далі Порядок №509).

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі: акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). При цьому, такий вид порушення повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті перевірки та доведений належними доказами.

Водночас, при накладенні штрафу слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення та встановлення в діях підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді штрафу.

Необхідно враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

З оскаржуваної постанови, а також відзиву на позовну заяву вбачається, що під час інспекційного відвідування, виявлено громадян ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 , які працювали за договорами підряду, а саме:

з ОСОБА_10 договір б/н від 03.09.2018 року на виконання робіт (надання послуг) реалізатора продуктів та напоїв в барі «Динамо», термін дії з 03.09.2018 року по 30.09.2018р.; договір б/н від 01.10.2018р. на виконання робіт (надання послуг) реалізатора продуктів та напоїв в барі «Динамо», термін дії з 01.10.2018р. по 31.09.2018р.;

з ОСОБА_3 договір б/н від 23.07.2018р., на виконання робіт (надання послуг) реалізатора продуктів та напоїв в барі «Динамо», термін дії з 23.07.2018 року по 31.07.2018р.; та договір б/н від 07.10.2018р. на виконання робіт (надання послуг) реалізатора продуктів та напоїв в барі «Динамо», термін дії з 07.08.2018р. по 20.08.2018р.;

з ОСОБА_7 договір б/н від 01.10.2018р., на виконання вимог робіт ( надання послуг) реалізатора продуктів та напоїв в барі «Динамо», термін дії з 01.10.2018р. по 31.10.2018р.;

з ОСОБА_8 договір б/н від 01.10.2018р., на виконання робіт ( надання послуг) товарознавця, термін дії з 01.10.2018 р. по 31.10.2018р.;

з ОСОБА_12 договір б/н від 12.10.2018р., на виконання робіт (надання послуг) реалізатора продовольчих та господарських товарів, термін дії з 12.10.2018р. по 31.10.2018р., які за змістом носять однаковий характер та мають однакову суть викладених положень, що мають ознаки трудових договорів, у зв`язку з чим, інспектори праці дійшли висновку про порушення ТОВ «ДАК» частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 КЗпП України, а саме використання праці найманих робітників без оформлення трудових відносин. (а.с. 119-121).

Так, за визначенням, наведеним у частині першій статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з частиною першою статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до частини першої статті 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно з частиною третьою статті 24 Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, суд зауважує, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Використання примусової праці забороняється. Особа має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право на працю в Україні реалізується переважно шляхом укладання трудового договору між працівником та роботодавцем.

Одночасно, в окремих випадках робота може виконуватися не за трудовим договором, а на іншій юридичній підставі. Зокрема, можливе виконання роботи за договорами цивільно-правового характеру.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно - правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямовані на одержання результатів праці, і в разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними, а їх дія припиняється.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 Цивільного кодексу України).

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно - правовими договорами процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює згідно з цивільно - правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально - визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власна праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно - правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу роботи.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №127/21595/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17.

За висновками Акта та постанови про накладення штрафу, контролюючим органом встановлено, що працівники ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 працювали за договорами підряду, що не заперечується позивачем у позовній заяві.

У той же час, у матеріалах справи містяться письмові пояснення ОСОБА_10 , яка зазначила, що працює у позивача на посаді бармена в барі «Динамо» на підставі цивільно-правового договору з вересня 2018 року. Також, із вказаних письмових пояснень вбачається, що ОСОБА_10 працює за графіком, тобто з 12:00 до 17:00 або з 20:00 до 24:00 (а.с. 126).

З огляду на викладене, зі змісту письмових пояснень вбачається, що працівники самостійно не організовували роботу, виконували її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковувалися відповідним посадовим особам, у зв`язку з чим, суд погоджується з висновками відповідача щодо наявності у даних правовідносинах ФОП Романчикової з ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 , ознак трудового характеру.

Крім того, 18.11.2018 року ФОП ОСОБА_1 надала відповідь на припис від 31.10.2018 року № ОД978/138/АВ/П, в якій повідомляє, що 15.10.2018 року був достроково розірваний договір цивільно-правового характеру із стороженко І .Л. ; 01.11.2018 року було укладено трудові договори із шевченко Л. В. , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , тобто ФОП ОСОБА_1 усунула порушення чим фактично визнала вину.

При цьому, суд критично ставиться до наданих разом з позовом угод про розірвання договорів на виконання робіт, оскільки вони не були надані ані під час проведення перевірки (направлення документів за вимогою перевіряючих, ані під час не проведення заперечень на акт перевірки. У судовому засіданні ане позивач, ані представник позивача не змогли надати пояснення, чому ці угоди не було надано перевіряючим.

Окрім того, у судовому засіданні позивач та представник позивача зазначали, що фактично ці Цивільно-правові договори необхідно розглядати, як трудові договори, а відтак, відповідач неправомірно нарахував штрафні санкції пояснюючи свою позицію тим, що розбіжність міститься лише у назві договору.

Серед іншого, представник позивача просив допитати в якості свідка позивача - ОСОБА_1 , яка б мала підтвердити, що фактично укладено не цивільно-правові договори, а трудові і помилилося лише в позові документу. Проте, у судовому засіданні 24.06.2019 року усною ухвалою суду було відмовлено у задоволенні цього клопотання, оскільки представник відповідача не заперечував, що правовідносини, які виникли між позивачем та переліченими вище особами, містять ознаки трудових правовідносин. Саме власне внаслідок цього, відповідач і дійшов висновку про наявність правопорушень з боку позивача.

Суд вважає за необхідне також акцентувати увагу, що позивач фактично змінював обставини, на яких ґрунтувалося його правова позиція: спершу, вказуючи, що цивільно-правові угоди було розірвано на наступний день після їх підписання (при цьому вказані угоди про розірвання договорів не виконання робіт, як було вказано раніше не було надано ані під час проведення перевірки, ані разом з запереченнями), ані під час розгляду справи по суті посилаючись на те, що вказані договори були фактично трудовими, зазначаючи також, що відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , позивачем було подано документи в податкову службу.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність у діях позивача ознак, що свідчать про порушення вимог частини 1 статті 21, частини 3 статті 24 КЗпП України, а також доведення відповідачем причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками, у зв`язку з чим, вимога позивача про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу ОД978/138/АВ/П/ТД/-ФС від 08.11.2018 року відносно ФОП ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці в Одеській області (місцезнаходження: 65044, м. Одеса, просп.. Шевченка, 2; ) про визнання протиправною та нечинною постанову № ОД978/138/АВ/П/ТД/-ФС від 08.11.2018 року - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст рішення складено та підписано 01.07.2019 року

Суддя О.М. Тарасишина

.