Справа № 560/225/19
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/225/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Козачок І.С.

Суддя-доповідач - Охрімчук І.Г.

27 червня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М. Мацького Є.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року (повний текст рішення складено 14.03.2019 року, м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 16.07.2018 року про відмову у поновленні пенсії. Також, просить зобов`язати Головне Управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області провести поновлення та виплату пенсії по інвалідності з 07.10.2009 року шляхом призначення її відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів. Посилається на те, що з 1986 року перебував на обліку у відділі соціального забезпечення Хмельницької міської Ради народних депутатів, як особа з інвалідністю ІІІ групи з дитинства, а з 22.03.1989 року - як особа з інвалідністю ІІІ групи внаслідок трудового каліцтва, отримуючи пенсію по інвалідності згідно з Законом України "Про пенсійне забезпечення".

У зв`язку із виїздом ОСОБА_1 на постійне місце проживання до Держави Ізраїль з 01.10.1998 року йому припинено виплату пенсії. Позивач вказує на те, що 09 листопада 2017 року на прийомі у адвоката йому стало відомо про порушення відповідачем його права на отримання пенсії по інвалідності. 23 червня 2018 року представник позивача, діючи на підставі довіреності, звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області з заявою про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності. Проте, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області листом №1642/В-12 від 16.07.2018 року повідомило про відсутність у ОСОБА_1 права на поновлення виплати пенсії у зв`язку з тим, що його постійним місцем проживання є Держава Ізраїль, відсутні документи про постійне місце реєстрації на території України, а міжнародний договір між Україною та Державою Ізраїль в сфері соціального забезпечення громадян не ратифіковано. Позивач, не погоджуючись з цим, звернувся до суду.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 січня 2019 року відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

12 лютого 2019 року відповідачем поданий відзив до суду першої інстанції на позов, де зазначається про незгоду з позовними вимогами. Відповідач вказує на те, що відмова у поновлені виплати пенсії позивачу є правомірною, оскільки постійним місцем проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль, у позивача відсутні документи про постійне місце реєстрації на території України, а міжнародний договір між Україною та Державою Ізраїль в сфері соціального забезпечення громадян не ратифіковано. Зважаючи на це, на думку відповідача, позивач не має права на поновлення раніше призначеної пенсії по інвалідності.

Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області 12 лютого 2019 року разом з відзивом на позов подало клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, вказуючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду.

Ухвалою суду першої інстанції від 06 березня 2019 року клопотання представника ОСОБА_1 про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду задоволено, визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду, процесуальний строк поновлено.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.03.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії - задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у вирішенні заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії по інвалідності, оформлену листом від 16.07.2018 №1642/В-12. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії з доданими до неї документами, подану ним через його представника, та у встановленому законом порядку та передбаченій законом формі з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, прийняти обґрунтоване рішення за результатами розгляду цієї заяви.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішення, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області звернулося до суду з апеляційною скаргою, якою просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що при зверненні із заявою про поновлення виплати пенсії позивач не надав документи, які свідчать про місце проживання (реєстрації) на території Хмельницької області. Крім того, до заяви про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 не було долучено документ, що засвідчує особу. Разом з тим, не взято судом до уваги ту обставину, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 15.09.1998 року, на який посилається позивач у заяві про поновлення виплати пенсії, є не чинним. А тому, на думку відповідача, Головне управління ПФУ в Хмельницькій області діяло у межах та у спосіб визначений законами України та правомірно відмовило у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2019 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 19.06.2019 року призначено до апеляційного розгляду.

Керуючись приписами ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24 грудня 1986 року перебував на обліку у відділі соціального забезпечення Хмельницької міської Ради народних депутатів, як особа з інвалідністю ІІІ групи з дитинства, а з 22.03.1989 року - як особа з інвалідністю ІІІ групи внаслідок трудового каліцтва, отримуючи пенсію по інвалідності згідно з Законом України "Про пенсійне забезпечення". У зв`язку із виїздом ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) на постійне місце проживання до Держави Ізраїль з 01.10.1998 року йому припинено виплату пенсії, як вбачається з матеріалів пенсійної справи, пенсія позивачу виплачена наперед за 6 місяців. За інформацією Державної міграційної служби України, отриманої на запит суду, у зв`язку із виїздом на постійне проживання до Держави Ізраїль ОСОБА_1 був виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 15.09.1998, орган видачі - 2219, штамп «Постійне проживання в Державі Ізраїль». Паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 від 31.08.1996, виданий Хмельницьким МУ УМВС України в Хмельницькій області в листопаді 1998 року, знищений у встановленому законом порядку.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що право на отримання пенсії по інвалідності у зв`язку з виїздом за кордон він не втратив. Оскільки позивач є особою з інвалідністю з дитинства, проживає на території Держави Ізраїль, особисто приїхати до України та подати усі необхідні документи не мав можливості, він уповноважив свого представника на вчинення в його інтересах ряду дій.

Представник позивача, діючи на підставі належним чином оформленої довіреності, 23.06.2018 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області з заявою про призначення/перерахунок пенсії, підписаною особисто ОСОБА_1 ( а.с. 30) та заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії ( а.с.92)

До вказаних заяв представник позивача додав нотаріальне засвідчення підпису заяви про призначення/перерахунок пенсії, нотаріально засвідчену копію довіреності представників позивача, копію нотаріально посвідченого та апостильованого посвідчення особи, завірені належним чином копії довідок про присвоєння індивідуального податкового номера представника позивача та довідки по інвалідності.

У заяві про призначення/перерахунок пенсії позивач, крім того, послався на реквізити виданого йому 15.09.1998 року паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 15.09.1998, орган видачі - 2219. Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області листом №1642/В-12 від 16.07.2018 року повідомило позивачу, що підстав для поновлення виплати йому пенсії немає у зв`язку з тим, що постійним місцем проживання ОСОБА_1 є Держава Ізраїль, у позивача відсутні документи про постійне місце реєстрації на території України, а міжнародний договір між Україною та Державою Ізраїль в сфері соціального забезпечення громадян не ратифіковано. При цьому, рішення про відмову в призначенні пенсії у вигляді розпорядчого акту пенсійним органом не приймалось.

Судом встановлено, що публічно-правовий спір між ОСОБА_1 та відповідачем виник після надання відповіді Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області №1642/В-12 від 16.07.2018 року на заяви позивача про поновлення виплати пенсії по інвалідності.

Вважаючи дії та рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу були подані всі необхідні документи для вирішення питання про поновлення виплати позивачу пенсії, однак будь-яке рішення у формі розпорядчого акту (розпорядження) пенсійним органом не приймалось. Тому, управління, як суб`єкт владних повноважень, повинно було розглянути заяву позивача про поновлення пенсії та прийняти вмотивоване рішення про призначення (поновлення) пенсії або відмову у її призначенні. Отже, суд вважає відмову відповідача порушенням обов`язку діяти виключно у спосіб, визначений вимогами закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим, з огляду на таке.

Згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною третьою, статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Виходячи з наведених законодавчих норм, позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Крім того, Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. I). Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Частиною третьою ст. 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення. Статтею 5 Закону передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням. Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припинялась у тому числі на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Слід зазначити, що Рішенням Конституційного Суду від 07.10.2009 №25-рп/2009 наведені вище п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного Рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009.

У цьому Рішенні №25-рп/2009 Конституційний Суд України зауважив, що всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавлено цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Однак, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, оскільки з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду №25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права громадян України, які проживають на території інших держав, на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, з цього часу (07.10.2009) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час розгляду даного спору застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до частини другої статті 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Пункт 51 Рішення Європейського суду з прав людини від 07.11.2013 по справі Пічкур проти України (Заява №10441/06) зазначено: "... у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Суд доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії".

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватись з місцем проживання людини. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства.

Судом встановлено, що позивач не виходив з громадянства України і не втратив його. Відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії, оскільки право позивача на отримання пенсії в Україні є його конституційним правом. Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно визнав протиправними доводи відповідача про відсутність права на поновлення пенсії позивача.

Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульоване Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Цим же Порядком визначається перелік документів, необхідних для поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Зокрема, п. 2.8 Порядку передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Таким чином, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатись до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою. Отже, ані Порядок № 22-1 ані Закон № 1058-VI не містять заборону звертатись із заявою про призначення або поновлення пенсії поштою.

З матеріалів справи встановлено, що до Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення (поновлення раніше призначеної пенсії) звернувся представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем. Управління Пенсійного фонду, отримавши цю заяву, прийшло до оціночного висновку щодо відсутності у позивача права на поновлення раніше призначеної пенсії по інвалідності. У той же час, рішення про відмову у призначенні ( поновленні) пенсії ОСОБА_1 у формі розпорядчого акту не приймалось.

Отже, суд повинен з`ясувати, чи правомірно діяв відповідач, не приймаючи по суті заяви позивача вмотивоване рішення про призначення (поновлення) виплати пенсії або про відмову у цьому.

Згідно з пунктом 1.7 Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Пунктом 2.8 Порядку № 22-1 визначено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Крім того, пунктом 4.10 Порядку № 22-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформляється розпорядженням. Надані документи та заява зберігаються в пенсійній справі.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції у рішенні зазначив, що відповідачу були подані усі необхідні документи для вирішення питання про поновлення виплати позивачу пенсії, однак будь-яке рішення у формі розпорядчого акту ( розпорядження) пенсійним органом не приймалось. Відтак, управління, як суб`єкт владних повноважень, повинно було розглянути заяву позивача про поновлення пенсії та прийняти вмотивоване рішення про призначення (поновлення) пенсії або відмову у її призначенні ( поновленні).

Крім того, 24 квітня 2018 року у справі №646/6250/17 Верховний Суд зазначив, що зважаючи на те, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), до спірних правовідносин необхідно застосовувати крім норм КАС України також і строки, визначені в інших законах.

Відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

У разі ж порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення застосування до адміністративного позову шестимісячного строку звернення до суду, встановленого нормою КАС України, має наслідком неможливість реалізувати передбачене право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься в рішеннях № 8-рп/2013 і № 9-рп/2013, а також на підставі аналізу норм КАС України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування Верховний суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність визнання протиправною відмови управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області оформленої листом від 16.07.2018 №1642/В-12, у прийнятті по суті рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

Рішення суду першої інстанції в цій частині позивачем не оскаржується, тому рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Крім того, судова колегія вважає, що суд першої інстанції враховуючи те, що оскільки територіальний орган Пенсійного фонду має виключну компетенцію у питаннях призначення (перерахунку) пенсії, зазначене питання віднесене до дискреційних повноважень територіального органу Пенсійного фонду, виходячи з положень п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі яких суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів, правильно вважав необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії по інвалідності, та прийняти рішення за результатами розгляду цієї заяви у встановленому законом порядку, у формі розпорядчого акту, з урахуванням наведених вище висновків суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки рішення суду, судом першої інстанції не допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 червня 2019 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Капустинський М.М. Мацький Є.М.