Справа № 200/11299/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року справа №200/11299/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Сіваченка І.В., Геращенка І.В., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката - Безрука В.Л., представника відповідача - Кудлаєнко В.Г., діючої за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління Держпраці у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року по справі № 200/11299/18-а (головуючий суддя І інстанції - Лазарєв В.В.), складене в повному обсязі 07 березня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області, за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 09 жовтня 2018 року № ДЦ1049/553/АВ/П/ТД-ФС, -

ВСТАНОВИВ:

24 жовтня 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Донецькій області (з урахуванням уточнень) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 09 жовтня 2018 року № ДЦ1049/553/АВ/П/ТД-ФС (а.с. 4-12, 31-39).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Донецькій області від 09 жовтня 2018 року № ДЦ1049/553/АВ/П/ТД-ФС в частині накладення штрафу у розмірі 111 690,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 131-135).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що дійсно укладав трудовий договір з ОСОБА_2 01 березня 2018 року та роз`яснив останній, що вказаний договір повинен бути зареєстрований в центральному органі виконавчої влади і тільки після цього вона зможе приступити до роботи. 02 березня 2018 року ОСОБА_2 повідомила позивача, що її не влаштовує реєстрація договору, оскільки вона буде позбавлена пільг на дитину. У зв`язку з відмовою ОСОБА_2 позивач не зареєстрував вищевказаний договір та до роботи її не допустив. Отже, на думку позивача між ним та ОСОБА_2 не виникло та не існувало трудових відносин.

При цьому, у зв`язку з не допуском позивачем ОСОБА_2 до виконання роботи, суб`єкт господарювання не може бути притягнутий до відповідальності (а.с. 149-158). Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовну, Головне управління Держпраці у Донецькій області звернулось до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, зазначивши, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права,

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що в ході інспектування встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 норм ч. 1 та 3 ст. 24 КЗпП України, яке полягало у допуску до роботи двох працівників ( ОСОБА_2 та особи на ім`я ОСОБА_3 ) без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та повідомленням центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, про що складено відповідний акт.

На підставі акту відповідачем прийнято постанову від 09 жовтня 2018 року № ДЦ 1049/553/АВ/П/ТД-ФС про накладання на позивача штрафу у розмірі 223 380,00 грн.

Вважає, що відповідачем доведено (в т.ч. і поясненнями ОСОБА_2 ) порушення позивачем норм діючого законодавства в частині допуску особи на ім`я ОСОБА_3 без укладання договору.

При цьому, зазначило, що відсутність на відеозапису фіксування безпосереднього продажу особою на ім`я ОСОБА_3 продажу товару не вказує на те, що вона не виконує обов`язки продавця, а, навпаки, відеозапис підтверджує виконання посадових обов`язків цією особою (а.с. 144-147).

Позивач та його представник підтримали свою апеляційну скаргу, заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні наполягала на тому, що спірна постанова є законною та обґрунтованою, просила суд задовольнити апеляційну скаргу управління та відмовити у задоволення апеляційної скарги позивача.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 06 вересня 2018 року начальником Головного управління Держпраці у Донецькій області, відповідно до п.п. 1, 3 п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України» та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на підставі письмового звернення громадянки ОСОБА_2 від 28 серпня 2018 року №П-376 видано наказ № 1064 про проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 92).

На підставі вищевказаного наказу видано направлення на перевірку від 06 вересня 2018 року № 701/04.3/15-14-12 про проведення інспекційного відвідування позивача з 10 вересня 2018 року, тривалістю два робочих дні (а.с. 62).

10 вересня 2018 року посадовими особами Головного управлінням Держпраці у Донецькій області, проведено інспекційне відвідування позивача щодо додержання вимог законодавства про працю та загальнообов`язкового державного соціального страхування.

11 вересня 2018 року інспекторами Головного управлінням Держпраці у Донецькій області складено акт № ДЦ 1049/553/АВ про інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 у якому зафіксовано порушення з боку позивача вимог частин частини 1 статті 21, частин 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску до роботи ОСОБА_2 та особи на ім`я ОСОБА_3 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади (а.с. 102-106).

З урахуванням вищевказаного акту та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, Головним управлінням Держпраці у Донецькій області прийнято оскаржувану постанову від 09 жовтня 2018 року № ДЦ 1049/553/АВ/П/ТД-ФС про накладання на позивача штрафу у розмірі 223 380,00 грн. за порушення вимог частин 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску до роботи ОСОБА_2 та особа на ім`я ОСОБА_3 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади (а.с. 13). Правомірність прийнятої постанови є предметом розгляду цієї справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору, що стало підставою для винесення оскарженої постанови, відповідачем доведено частково (щодо ОСОБА_2 ).

В частині прийняття постанови за порушення норм діючого законодавства про працю щодо особи на ім`я ОСОБА_3 , суд першої інстанції відмовив у зв`язку з недостатністю доказів вчинення позивачем таких порушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон № 877) заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Відповідно до п. 1, 4, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26 квітня 2017 року «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок № 295), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до п. 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться за інформацією, зокрема, ДФС та її територіальних органів та даних УПФУ про невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності.

У відповідності до пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема: за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 - 7 цього пункту (пункт 3); за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів (пункт 6).

Як вбачається з матеріалів справи, 28 серпня 2018 року на адресу Головного управління Держпраці у Донецькій області надійшло звернення ОСОБА_2 щодо ненадання їй належно оформленої трудової книжки і не проведення з нею розрахунку за роботу з боку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 61).

З метою отримання інформації щодо подання повідомлення про прийняття на роботу та звітування позивача по працівникам відповідачем надіслані запити до органів державної фіскальної служби та управління пенсійного фонду, на які отримана інформація (а.с. 58, 59, 60, 93).

Відповідно до положень п.п. 1, 3 п. 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю та за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Таким чином, інспекційне відвідування проведено на підставі відповідного звернення та інформації з ДФС та УПФ, відтак, в межах повноважень, що визначені нормами чинного законодавства

Приписами п. 8 Порядку № 295 визначено, що про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі.

Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкт відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право:

1) під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги;

3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;

5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування;

6) фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

7) отримувати від державних органів інформацію, необхідну для проведення інспекційного відвідування, невиїзного інспектування (п. 11 Порядку № 295).

Відповідно до п. 12, 16 Порядку № 295 вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організацій робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання.

У разі створення об`єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування (ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 цього Порядку), складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування із зазначенням відповідних причин, який за можливості підписується керівником об`єкта відвідування або іншою уповноваженою особою.

Аналіз викладених правових норм дає підстави для висновку, що відповідач як територіальний орган Держпраці уповноважений на здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю суб`єктами господарювання, зокрема, у формі інспекційних відвідувань. Невиконання вимог інспекторів праці кваліфікується як створення перешкод в проведенні інспекційного відвідування та є підставою для накладення штрафу у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

При проведенні інспекційного відвідування посадові особи відповідача дійшли висновку про порушення позивачем Кодексу законів про працю України в частині використання праці працівників без належного їх оформлення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове порушення з боку позивача вимог Кодексу законів про працю України, з чим суд апеляційної інстанції згоден, з огляду на наступне.

Стаття 21 Кодексу законів про працю України регулює питання трудового договору.

Відповідно до ст. 21 вказаного Кодексу трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Кодексом законів про працю України передбачено, що за трудовим договором працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Згідно п. 27 Порядку № 295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку № 295 визначено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності, зокрема, за використання праці неоформлених працівників, вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я.

Пленум Верховного Суду України в постанові "Про практику розгляду судами трудових спорів" пояснив, що фактичний допуск до роботи може бути прирівняний до укладення трудового договору тільки в тому випадку, якщо працівника допущено до роботи з відома власника або уповноваженого ним органу.

У відповідності до приписів ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний:

1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору;

2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором;

3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами;

4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Стеттю 48 КЗпП встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Згідно ст. 265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2 , вона працювала у ФОП ОСОБА_1 , отримувала заробітну плату, підпорядковувалась графіку роботи магазину, на час інспектування трудова книжка їй не повернута, розрахунок не проведений, факт здійснення нею роботи продавця підтверджено як письмовими поясненнями позивача, так письмовими поясненнями працівником сусіднього магазину ОСОБА_4 (а.с. 67-71).

Згідно наданих пояснень ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у серпні 2018 року стажувалася у відділі на другому поверсі. Позивач зазначив, що ОСОБА_2 не працювала, а декілька днів вникала у роботу, мала доступ до коштів (а.с. 69-71).

Допитана у якості свідка ОСОБА_2 в суді першої інстанції, підтвердила вищевикладені пояснення та зазначила, що дійсно працювала продавцем аксесуарів у ФОП ОСОБА_1 в крамниці «Жемчужина».

Приймаючи до уваги встановлені обставини та досліджені докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що між позивачем та ОСОБА_2 були наявні ознаки трудових відносин без оформлення останніх у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, оскільки остання виконувала роботу за професією (посадою) , визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 р. № 327, а саме продавця, незалежно від стажування( зі слів позивача).

Як зазначено в письмових поясненнях ОСОБА_4 , вона засвідчила факт роботи ОСОБА_2 в крамниці позивача в період лютий-березень, травень-серпень 2018 року( а.с.68)

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджує з висновком суду першої інстанції, що постанова Головного управління Держпраці у Донецькій області від 09 жовтня 2018 року № ДЦ 1049/553/АВ/П/ТД-ФС про накладання на позивача штрафу у розмірі 111 690,00 грн. за порушення вимог частини 3 статті 24 Кодексу законів про працю України в частині допуску до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади є обґрунтованою, оскільки складена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що регулюють спірні правовідносини, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення за участю позивача.

А доводи апеляційної скарги позивача в цій частині є необґрунтованими з огляду на вищевказане.

Стосовно допуску до роботи особи на ім`я ОСОБА_3 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та повідомлення центрального органу виконавчої влади, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно висновків акту інспекційного відвідування, особа на ім`я ОСОБА_3 , пояснила в усній бесіді, що тимчасово працює неофіційно у ФОП ОСОБА_1 з 01 вересня 2018 року, процес її роботи зафіксовано засобами відеофіксації.

При цьому, відповідач наполягає на тому, що доказом допуску особи на ім`я ОСОБА_3 до роботи є відеозапис.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 73 КАС України).

За приписами статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до частини 1 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1, 3 статті 90 КАС України).

Враховуючи наведені приписи чинного процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції критично ставиться до наданого відповідачем, у якості доказу порушення позивачем законодавства про працю, відеозапису, оскільки останній взагалі не свідчить про допуск ФОП ОСОБА_1 особи на ім`я ОСОБА_3 до роботи без оформлення трудових відносин. Більш того, на відеозапису відсутні обставини, які зафіксовані у акті інспекційного відвідування, а саме: 1) відсутні пояснення особи на ім`я ОСОБА_3 про її роботу у ФОП ОСОБА_1 ; 2) відсутня процес роботи останньої з клієнтами.

Позивачем спростовувався факт допуску зазначеної особи( яку він особисто не знає) до роботи в крамниці, однак допускав можливість її знаходження на прохання вагітного продавця, яка працювала в той час в крамниці та на деякий час відлучалась за станом здоров`я.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що посадовими особами Головного управління Держпраці у Донецькій області не встановлено та письмово не опрощено особу, яка на їх думку була допущена до роботи не встановлено ким проводився такий допуск до роботи,не опитана продавець на яку посилався позивач, яка в той час зобов`язана була працювати,- що фактично позбавляє можливості суд перевірити викладені у акті обставини. Відтак, суд апеляційної інстанції зазначає, що прийняття спірної постанови щодо порушення позивачем норм діючого законодавства про працю у зв`язку з допуском до роботи особи на ім`я ОСОБА_3 до роботи без належного оформлення базується лише на припущеннях посадових осіб відповідача, які не підкріплені належними та допустимими доказами,та сама присутність особи яка зафіксована на відеозапису відповідачів не є свідченням її праці в крамниці за згодою позивача, відтак, спірна постанова підлягає скасуванню в зазначеній частині.

Доводи апеляційної скарги відповідача є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління Держпраці у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року по справі № 200/11299/18-а - залишити без змін.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 26 червня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 липня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей І.В. Сіваченко

І.В. Геращенко