Справа № 160/9114/18
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 червня 2019 року Справа № 160/9114/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В., при секретарі судового засідання Сергієнко В.Ю., за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача Пасічної І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 у складі 36 окремої бригади морської піхоти Військово-Морських Сил України
третя особа Міністерство оборони України
про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити, -
03.12.2018 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 у складі 36 окремої бригади морської піхоти Військово-Морських Сил України (далі відповідач), третя особа Міністерство оборони України, в якому позивач просить:
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 у складі 36 окремої бригади морської піхоти Військово-Морських Сил України ЗСУ (м. Маріуполь Донецька область ( АДРЕСА_2 ) відшкодувати моральну шкоду на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податку НОМЕР_3 ) у розмірі 10 000 (десять тисяч грн).
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що отримав травму під час проходження служби, виконуючи бойове завдання та перебуваючи на бойовому посту під час обстрілу ворогом. Після звільнення зі служби позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 щодо підтвердження факту отримання позивачем мінно-вибухової травми під час виконання бойового завдання на бойовій позиції в наслідок обстрілу ворогом, при цьому позивачу було надано довідку відповідно до якої вказано, що факту обстрілу зафіксовано не було. Вказана довідка була винесена на підставі наказу №112 від 10.03.2018 року. Позивач не погоджується із вказаною довідкою та з висновками службового розслідування, оскільки вони не відповідають дійсності та порушують права позивача на отримання статусу особи з інвалідністю в наслідок війни.
07.12.2018 р. ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст. ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 07.12.2018 р. позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк та 16.01.2019 р. ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та витребувано у відповідача належним чином завірені копії матеріалів службового розслідування.
01.03.2019 р. у підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву, у зв`язку із необхідністю витребування у третьої особи інформації щодо правового статусу та місцезнаходження відповідача.
05.03.2019 р. ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у Міністерства оборони України було витребувано додаткову інформацію по справі.
15.03.2019 р. у підготовчому судовому засіданні вирішено розглянути у письмовому провадженні питання щодо повторного витребування у третьої особи додаткової інформації по справі, у зв`язку з чим оголошено перерву у підготовчому провадженні.
15.03.2019 р. ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.
Також, 15.03.2019 р. ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було повторно витребувано у Міністерства оборони України додаткову інформацію по справі.
27.03.2019 р. у підготовчому судовому засіданні було оголошено перерву, у зв`язку з тим, що витребувана судом інформація до суду не надходила.
27.03.2019 р. ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду втретє було витребувано у Міністерства оборони України додаткову інформацію по справі.
05.04.2019 р. від Міністерства оборони України надійшла витребувана судом інформація.
18.04.2019 р. на електронну адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого вказано, що відповідач заперечує всі доводи позивача наведені у позовній заяві та вказав, що по факту травмування позивача було призначено службове розслідування, за результатами якого не встановлено факт обстрілу та не підтверджено травмування позивача, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
18.04.2019 р. у підготовчому судовому засіданні було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
18.04.2019 р. ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було задоволено клопотання позивача про виклик свідка та вирішено викликати в якості свідка ОСОБА_2 .
07.05.2019 р. від позивача надійшла відповідь на відзив відповідно до якої вказано, що позивач заперечує всі доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву та вказав, що службове розслідування стосовно поранення позивача базується на свідченнях осіб, які не були присутні в окопі, де знаходився позивач під час обстрілу.
15.05.2019 р. у судовому засіданні було вирішено повторно викликати свідка, у зв`язку з чим відкладено розгляд справи.
29.05.2019 р. у зв`язку з неявкою у судове засідання свідка, судом було втретє викликано свідка ОСОБА_2 та відкладено розгляд справи.
13.06.2019 р. відповідач та третя особа належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду у судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні клопотання відповідача про розгляд справи буз участі його представника.
Свідок належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду у судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомлено, у зв`язку з чим було поставлено на обговорення питання щодо розгляду справи за відсутності свідка, при цьому позивач не заперечував, у зв`язку з чим вирішено продовжити розгляд справи за відсутності свідка.
Позивач у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги, при цьому посилаючись на доводи наведені у позовній заяві.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та його представника, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є рядовим ВМСУ ЗСУ, маю військове звання старшина. Призваний на військову службу з 29.03.2016р. та проходив службу, у військовій частині НОМЕР_1 , у складі 36 окремої бригади морської піхоти ВМСУ ЗСУ за контрактом, укладеним 29 березня 2016р. з Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 полковника ОСОБА_3 . З 05.12.2017р. по 11.01.2018р. та з 17.01.2018р. по 16.02.2018р. позивач приймав безпосередню участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення бойових дій - м. Маріуполь Донецької області, має посвідчення учасника бойових дій від 10.07.2017р.
З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2018 р., виконуючи наказ командира, позивач перебував в районі виконання бойового завдання, біля населеного пункту Водяне Донецької області. У зв`язку з обстрілом ворогом позицій ЗСУ, позивача було тяжко поранено у голову. Під час поранення позивача поблизу нього знаходився військовослужбовець рядовий ОСОБА_2 , який бачив, як біля позивача розірвався снаряд. Побачивши, що у зв`язку з розірванням cнаряду позивача поранено у голову, ОСОБА_2 переніс позивача до машини швидкої допомоги, де позивачу було надано первинну медичну допомогу та терміново перевезено до шпиталю міста Маріуполя. Спочатку позивач знаходився в м. Маріуполі в реанімації, а потім його було направлено до шпиталю в м. Запоріжжя, де було проведено обстеження, та подальше лікування.
Відповідно до консультаційного висновку спеціаліста КУ «ЗОКЛ» ЗОР Департаменту охорони здоров`я Запорізької облдержадміністрації від 22.02.2018р. позивачу було встановлено діагноз: «Минно- взрывная травма (15.02.2018р.), сотрясение головного мозга. Правосторонняя нейросенсорная тугоухость».
22.02.2018р. було проведено медичний огляд військово-лікарською комісією (військова частина № 3309 м. Запоріжжя), яка видала позивачу довідку від 26.02.2018р. № 159, зазначивши діагноз: «Тимчасове порушення функції внаслідок перенесеної мінно-вибухової травми (15.02.2018р.), закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку у вигляді цефалічного та вестибуло атактичного синдромів, акубаротравми у вигляді двобічної гострої сенсоневральної туговухості». Також, у довідці зазначено, що травма пов`язана з проходженням військової служби.
Наказом № 124 від 05.07.2018р. командира військової частини НОМЕР_1 позивача було звільнено з військової служби в запас через службову невідповідність (п.1 підпункт «д» ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Позивач зазначає, що після звільнення з військової служби, перебуваючи вдома, його стан здоров`я погіршився, у зв`язку з чим, з 13.08.2018р. по 28.08.2018р. був вимушений знову лікуватися в КЗ «Дніпропетровський обласний госпіталь ветеранів війни» з основним встановленим діагнозом: «Последствия перенесенной МВТ (15.07.2018р.), ЗЧМТ,сотрясенне головного мозга, акубаротравмы, хроническая двусторонняя сенсоневрапьная тугоухость, рассеянная органическая симптоматика, ликворно-гипертензионный синдром, вестибулопатия. Осложнения артериальная гипертензия 2 ст, риск 3».
Позивач звернувся командира в/ч НОМЕР_1 з проханням підтвердити факт отримання позивачем мінно-вибухової травми під час виконання бойового завдання внаслідок обстрілу ворогом бойової позиції, на якій знаходився позивач. Проте, на дане звернення позивачу було видано довідку, що мінно-вибухова травма отримана позивачем 15.02.2018р. не підтверджується, так як біля населеного пункту Водяне о 14 год. 00 хв. 15.02.2018р. в районі виконання бойових завдань факт обстрілу не було зафіксовано.
Вищезазначена довідка видана підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.03.2018р. № 112 та акту службового розслідування від 15.02. (без зазначення року) № 87.
Позивач вважає такі дії відповідача є протиправними, оскільки такі дії позбавляють права позивачу на встановлення інвалідності, пов`язаної з бойовими діями, а також призначення пенсії в підвищених розмірах, як особі з інвалідністю внаслідок війни за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової та деяких інших осіб» та користуватися пільгами інвалідів війни, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
У відповідності до частини 5 статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІІ (далі Закон України № 2232- ХІІІ).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України № 2232-ХІІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч.1 ст.40 Закону України № 2232-ХІІІ, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Судом встановлено, що для встановлення інвалідності, пов`язаної з бойовими діями, позивач звернувся до відповідача щодо видачі йому довідки про обставини травми, отриманої при виконанні службових обов`язків військової служби 15.02.2018р.
Відповідно до наданої довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) відповідачем зазначено, що мінно-вибухова травма отримана позивачем 15.02.2018р. не підтверджується, так як біля населеного пункту Водяне о 14 год. 00 хв. 15.02.2018р. в районі виконання бойових завдань факт обстрілу не було зафіксовано.
Так, форма вказаної довідки затверджена наказом Міністерства оборони України "Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України" від 14.08.2008 № 402 (далі - Наказ№402) в Додатку №5.
З форми зразка Довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) визначеної у Додатку №5 до Наказу №402 вбачається, що підставою для складення довідки є акт розслідування, проведений згідно з наказом командира військової частини.
Судом встановлено, що довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) складена на підставі наказу командира військової частини від 10.03.2018р. № 112 та акту службового розслідування від 15.02.2018р.№ 87.
Так, відповідно до висновку акту службового розслідування, зазначено, що факт отримання акубаротравми головним сержантом гаубичної самохідно-артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем служби за контрактом старшиною ОСОБА_1 15 лютого 2018 року не відповідає дійсності та є непідтвердженим.
Проте, суд не погоджується із вказаним висновком акту службового розслідування, з огляду на наступне.
Так, в акті службового розслідування, зазначено, що відповідно до пояснень командира розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_4 , командира 2 розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини молодшого сержанта ОСОБА_5 та розвідника-санітара 2 розвідувального відділення розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_6 , 15 лютого 2018 року головний сержант гаубичної самохідно-артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 старшина ОСОБА_1 перебував на позиції «ВЕГАС» з метою обладнання посту артилерійської розвідки. Під час виконання робіт старшиною ОСОБА_1 , на лінії фронту, не ближче 500 метрів до позиції «ВЕГАС», пролунали вибухи. Після цього старшина ОСОБА_1 звернувся до командира розвідувального взводу військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_4 зі скаргою на отримання акубаротравми. Лейтенантом ОСОБА_4 проведено огляд позиції, на якій працював старшина ОСОБА_1 , та встановлено, що на ділянці радіусом близько 50 метрів від неї відсутні будь-які сліди вибуху. Розвідник-санітар розвідувального взводу сержант ОСОБА_6 провівши первинний медичний огляд встановив, що відсутні жодні ознаки отримання старшиною ОСОБА_1 акубаротравми, після чого вищевказаного військовослужбовця було санітарним транспортом доставлено до військового шпиталю № НОМЕР_4 в місті Маріуполі.
Суд вважає, вищезазначені пояснення суперечливими. Так, спочатку в акті зазначено про те, що під час виконання вказаних робіт пролунали вибухи, а потім зазначено, що на ділянці радіусом близько 50 метрів від неї відсутні будь-які сліди вибуху та що журналом бойових дій факт обстрілу позиції «ВЕГАС» 15.02.2018 року з боку НЗФ не підтверджується, свідки травмування старшини ОСОБА_1 відсутні.
Також, зазначено, що первинним медичним оглядом не було встановлено жодних ознак отримання позивачем акубаротравми, при цьому одразу після такого огляду позивача було доставлено до військового шпиталю № НОМЕР_4 в м.Маріуполь до реанімаційного відділення.
Також, в акті службового розслідування зазначено, що згідно пояснень свідків старшина ОСОБА_1 систематично намагався ухилитись від виконання інженерних та господарських робіт, шукав привід до невиконання завдань, посилаючись на незадовільний стан здоров`я, при цьому, суд звертає увагу, що відповідачем в акті службового розслідування не зазначено які саме свідки надавали вказані пояснення та в матеріалах відсутні самі пояснення свідків.
Таким чином, відповідачем, серед іншого, в основу висновку також покладено припущення невстановлених осіб, що у свою чергу свідчить про певну якість таких доказів події.
Також, в акті службового розслідування зазначено, що станом на 06 березня 2018 року старшина ОСОБА_1 перебуває у військовій частині НОМЕР_1 . Діагноз: «Мінно-вибухова травма (15.02.2018 р.). Закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку у вигляді цефалічного та вестибуло-атактичного синдромів. Акубаротравматичне пошкодження обох вух у вигляді двобічної гострої сепсоневральпої туговухості. Гіпертонічна хвороба 1 ст.», проте, суд звертає увагу на те, що сам акт підписаний головою та членами комісії - 05 березня 2018року, що свідчить про невідповідність даного акту дійсним обставинам справи та виготовлення його іншою датою.
Також, акт містить посилання на пояснення у позивача, які були взяті 18.02.2018р.
Проте, судом встановлено, що відповідно до матеріалів справи 15.02.2018 року позивача було доставлено до реанімаційного відділення військового шпиталю №61 м.Маріуполь, у подальшому позивач, з 18.02.2018р. до 26.02.2018р. перебував на лікуванні у м. Запоріжжі, 27.02.2018р. прибув до військової частини, де одразу отримав наказ на відпустку і цього ж дня відбув до м. Приморськ, за місцем проживання своєї сім`ї і перебував там до 27.03.2018р., а отже, суд вважає, що позивач ніяк не міг перебувати 06.03.2018р. у військовій частині НОМЕР_1 , як було зазначено в акті службового розслідування, як і не міг надати свої пояснення до 27.03.2018р. взагалі.
Щодо дати зазначеної в поясненнях позивача, а саме - 18.02.2018р., суд вважає, що вона не відповідає дійсності, оскільки станом на 18.02.2018р. позивач перебував на стаціонарі в лікарні в м. Запоріжжі, що в свою чергу, свідчить також про те, що дані пояснення надані та підписані заднім числом.
Позивач у судовому засіданні зазначив, що під час перебування в лікарні жодних пояснень в межах даного розслідування не надавав і не надсилав, з керівництвом не зустрічався та в військовій частині не перебував. Свої пояснення надав вже після прибуття до військової частини з відпустки.
Крім того, судом встановлено, що позивач взагалі не був повідомлений про проведення службового розслідування та не був ознайомлений з наказом про призначення службового розслідування та з актом службового розслідування.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає висновок акту службового розслідування за фактом травмування старшини ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що суперечить дійсним обставинам справи.
Суд зазначає, що порядок розслідування та обліку нещасних випадків з військовослужбовцями і військовозобов`язаними, які призвані на збори (далі - військовослужбовці), професійних захворювань, отриманих ними під час проходження військової служби (зборів), та аварій, що сталися у військових частинах, військово-навчальних закладах, установах, організаціях Збройних Сил України, структурних підрозділах центрального апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України (далі - військові частини) передбачено Інструкцією про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 06.02.2001 №36, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.02.2001 за №169/5360 (далі - Інструкція №36).
Відповідно до п.1 розділу ІІ Інструкції №36 розслідування проводиться у разі виникнення нещасного випадку, а саме обмеженої в часі події або раптового впливу на військовослужбовця небезпечного фактора чи середовища, що сталися під час виконання ним обов`язків військової служби, внаслідок яких зафіксовано шкоду здоров`ю, зокрема від одержання поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень (заподіяних іншою особою), гострого професійного захворювання і гострого професійного та інших отруєнь, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетрусу, зсуву, повені, урагану тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, комахами, іншими представниками флори і фауни (далі - нещасні випадки), які призвели до звільнення від виконання обов`язків військової служби військовослужбовця на один день і більше, а також випадки смерті військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби.
Пунктом 8 розділу ІІ Інструкції №36 передбачено, що Комісія з розслідування нещасного випадку проводить розслідування протягом п`яти діб з моменту її утворення. Комісія з розслідування нещасного випадку зобов`язана: обстежити місце нещасного випадку, опитати свідків і осіб, які причетні до події, та одержати письмові пояснення потерпілого, якщо це можливо; з`ясувати обставини та причини, що призвели до нещасного випадку, установити осіб, які допустили порушення вимог нормативно-правових актів (законів, військових статутів, положень, правил, інструкцій, настанов тощо), а також розробити заходи щодо запобігання подібним випадкам; скласти акт проведення розслідування. До акта додаються письмові пояснення свідків, потерпілого, а за потреби також схеми, фотографії, витяги з експлуатаційної документації та інші документи, що характеризують місце події (устаткування, машини, апаратура, територія, будівля тощо), медичний висновок щодо діагнозу потерпілого, наявності в його організмі алкоголю, отруйних чи наркотичних речовин.
Аналіз положень Інструкції №36 дають підстави для висновку, що виданню військовослужбовцю довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) передує певна процедура, визначена вказаною Інструкцією, та її оформлення належить до виключної компетенції спеціально уповноваженого на те органу, відповідно до висновків, зазначених в акті комісією з розслідування нещасного випадку.
Так, на підставі висновку акту службового розслідування за фактом травмування старшини ОСОБА_1 , було видано наказ про підсумки розслідування за фактом травмуванням старшини ОСОБА_1 відповідно до якого зазначено, що факт отримання акубаротравми головним сержантом гаубичної самохідно-артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем служби за контрактом старшиною ОСОБА_1 15 лютого 2018 року не відповідає дійсності та є непідтвердженим.
Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З урахуванням наведеного, оскільки висновок акту службового розслідування за фактом травмування старшини ОСОБА_1 визнано судом необґрунтованим та таким, що суперечить дійсним обставинам справи, з метою відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати наказ про підсумки розслідування за фактом травмуванням старшини ОСОБА_1 від 10.03.2018р. № 112, на підставі якого була видана довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).
Що стосується позовних вимог щодо визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 у складі 36 окремої бригади морської піхоти Військово-Морських Сил України ЗСУ в частині видачі недостовірної довідки ОСОБА_1 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), суд зазначає, що довідка видана безпосередньо на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.03.2018р. № 112 про підсумки розслідування за фактом травмуванням старшини ОСОБА_1 , а тому суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправним та скасування саме наказу від 10.03.2018р. № 112.
Згідно з ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Як слідує зі змісту Рекомендації № К (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Натомість, у даному випадку суд не вважає повноваження відповідача, як дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_1 польова пошта НОМЕР_2 у складі 36 окремої бригади морської піхоти Військово-Морських Сил України ЗСУ (м. Маріуполь Донецька область провести повторне службове розслідування обставин отримання мінно-вибухової травми ОСОБА_1 15.02.2018р. в районі населеного пункту Водяне та надати ОСОБА_1 довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), яка відповідає дійсним обставинам отримання ним мінно-вибухової травми.
Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_1 польової пошти НОМЕР_2 у складі 36 окремої бригади морської піхоти Військово-Морських Сил України ЗСУ відшкодувати моральну шкоду на користь ОСОБА_1 у розмірі 10 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 3 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. за № 4, моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі щодо належності, допустимості, достовірності та їх достатності, за своїм внутрішнім переконанням та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №112 від 10.03.2018 р. «Про підсумки розслідування за фактом травмування старшини ОСОБА_1 ».
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 24.06.2019р.

Суддя М.В. Дєєв