Справа № 1.380.2019.000012
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року № 857/4801/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Мікули О.І., Старунського Д.М.,

при секретарі судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Головного управління ДФС у Львівській області та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019 року у справі №1.380.2019.000012 (суддя Лунь З.І., рішення ухвалене о 10/19 год, м.Львів, повний текст складено 12 квітня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою виконання рішення суду, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області (далі ОДПІ, ГУДФС відповідно; правонаступник ГУДФС), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.82), просила:

стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату у зв`язку з затримкою виконання рішення суду від 17.05.2018 у справі №813/3139/17 за період з 18.05.2018 до 25.09.2018 в сумі 30143,41 грн;

зобов`язати ОДПІ нарахувати і сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄВ) в розмірі 4114,31 грн;

зобов`язати відповідача відобразити в звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого ЄВ до органів доходів і зборів за вересень 2017 року по вересень 2018 року суму нарахованої позивачу середньої заробітної плати за вересень 2017 року по вересень 2018 року та суму нарахованого ЄВ із суми нарахованої середньої заробітної плати, в розмірі кожного місяця.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОДПІ на користь ОСОБА_1 , 21073,92 грн за час затримки виконання рішення суду з 18.05.2018 по 20.09.2018. Зобов`язано ОДПІ нарахувати і сплатити ЄВ в розмірі 4114,31 грн. Зобов`язано ОДПІ відобразити в звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого ЄВ до органів доходів і зборів за вересень 2017 року по серпень 2018 року включно суму нарахованої ОСОБА_1 середньої заробітної плати за вересень 2017 року по серпень 2018 року включно та суму нарахованого ЄВ із суми нарахованої середньої заробітної плати, в розрізі кожного місяця. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

В доводах апеляційної скарги наводить окремі норми статей 4, 7, 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI) і підпункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України (далі ПК) та вказує на помилковість висновків суду першої інстанції згідно яких, останній зобов`язав відповідача здійснити нарахування ЄВ із загальної суми нарахованої та виплаченої заробітної плати за вимушений прогул та відобразити у звітах про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого ЄВ до органів доходів і зборів за вересень 2017 року по серпень 2018 року із суми нарахованої заробітної плати в розрізі кожного місяця, так як виплата середньої заробітної плати відбулась шляхом безспірного списання коштів без проведення необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства (податків, зборів та інших платежів).

Рішення в частині відмовлених позовних вимог оскаржила і позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати таке у відповідній частині та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі вказує на помилковість наступних висновків суду першої інстанції, зокрема тих, що:

датою виконання судового рішення відповідачем щодо поновлення її на посаді є дата видання ним наказу про поновлення її на роботі, а не дата ознайомлення з цим наказом;

при обрахунку середнього заробітку, який підлягає виплаті апелянту, не підлягає застосування пункт 10 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 08.02.1995 №100 (далі Порядок, Постанова №100 відповідно) і, як наслідок, середньоденний заробіток позивача, в період в якому за нею зберігався середній заробіток не підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення посадового окладу завідувача сектору ОДПІ, яка є рівнозначною стосовно посади завідувача сектору організації та проведення перевірок суб`єктів декларування в деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру управління податків і зборів з фізичних осіб ОДПІ (далі Посада), яку займала позивач до звільнення і на яку вона була поновлена судом;

відповідач у звіті з ЄВ за вересень 2018 року відобразив нараховану скаржнику середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за вересень 2018 року та ЄВ за цей період.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу позивача заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу ГУДФС слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 повністю, з таких міркувань.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вказав на наявність підстав щодо задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на Посаді, нарахування ОДПІ ЄВ у зв`язку з виплатою позивачу середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відображення відповідачем у звітах про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми ЄВ за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року.

Щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог, то цей суд відхилив доводи позивача стосовно того, що датою виконання відповідачем рішення суду є дата ознайомлення звільненого працівника з наказом про поновлення на роботі, також не погодився із розрахунком середнього заробітку, який підлягає виплаті ОСОБА_1 у зв`язку із затримкою ОДПІ виконання рішення суду про поновлення на роботі шляхом здійснення коригування на коефіцієнт підвищення посадових окладів за аналогічною посадою, яку позивач займала до звільнення з роботи.

Такі висновки суду першої інстанції частково відповідають встановленим обставинам справи, та у певній частині зроблені без додержання норм матеріального і процесуального права, з огляду на таке.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 6 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судом апеляційної інстанції, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що наказом ОДПІ «Про звільнення» від 07.08.2017 №81-О (далі Наказ №81-О) з 07.08.2017 ОСОБА_1 звільнено з Посади згідно пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII), пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) (скорочення штатної чисельності).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 року у справі №813/3139/17 (далі Рішення суду) залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 вересня 2018 року визнано протиправним та скасовано Наказ №81-О в частині звільнення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з роботи згідно пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, пункту 1 статті 40 КЗпП скорочення штатної чисельності. Поновлено ОСОБА_1 на Посаді в ОДПІ з 08.08.2017. Стягнуто з ОДПІ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 48921,60 грн. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на Посаді та стягнення на її користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1254,41 грн допущено до негайного виконання (а.с.10-15).

Згідно з повідомлення Дрогобицького управління Державної казначейської служби України Львівської області (далі Управління ДКСУ) від 20.08.2018 №1248/03-10 відповідача повідомлено про те, що меморіальними ордерами від 16.08.2018 №1 здійснено безспірне списання коштів в сумі 47667,19 грн з його рахунку на користь позивача за КЕКВ 2111 середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 №813/3139/17 (а.с.75).

На виконання вимог Рішення суду ОДПІ видано наказ «Про поновлення на роботі» від 20.09.2018 №26-0 (далі Наказ №26-0), яким: скасовано Наказ №81-О (пункт 1); поновлено з 08.08.2017 ОСОБА_1 на Посаді з посадовим окладом згідно штатного розпису та підтверджене раніше присвоєне спеціальне звання Радник податкової та митної справи ІІІ рангу (пункт 2); внесено відповідний запис в трудову книжку ОСОБА_3 В після її надання (пункт 3); табелювання та нарахування заробітної плати ОСОБА_1 проводиться з дня внесення запису до її трудової книжки (пункт 4) (а.с.16).

Вказаний Наказ №26-0 з проханням з`явитись на роботу для ознайомлення направлявся позивачу поштою, що підтверджується квитанцією від 20.09.2018 №705/10/13-09-04-00 (а.с.77).

З Наказом №26-0 ОСОБА_1 ознайомилась 26.09.2018, про що свідчить її власноручний підпис (а.с.78).

Відповідно до трудової книжки позивача від 24.12.1988 НОМЕР_1 : у записі №36, що проставлений датою 07.08.2017 зазначено, що звільнена з роботи згідно пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, пункту 1 статті 40 КЗпП; підстава Наказ №81-О. У записі 37 датованого 08.08.2017 вказано, що запис за номером 36 вважати недійсним, поновлена на попередній роботі, Посаді; підстава Наказ №26-0 (а.с229).

Наказом ОДПІ «Про виплату» від 23.10.2018 №32-0 ОСОБА_1 здійснено виплату середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 1254,41 грн.

Зважаючи на те, що відповідачем своєчасно не виконано Рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника позивач звернулась до суду із позовом про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час такої затримки. Вказує, що для обрахунку кількості робочих днів затримки виконання Рішення суду необхідно брати дату фактичного поновлення її на роботі, тобто 26.09.2018, а не дату видання Наказу №26-0 (20.09.2018). Також зазначає, що за період від часу її звільнення до 17.05.2018 (часу поновлення на роботі) відбулося підвищення розміру посадового окладу за аналогічною займаній нею Посадою (постанова КМУ «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році» від 25.01.2018 №24; далі Постанова №24), тому при обчисленні середньої заробітної плати за час затримки виконання Рішення суду в період з 18.05.2018 по 25.09.2018 середньоденна заробітна плата позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення посадових окладів та становить 1,35, де 3850 розмір посадового окладу станом на дату звільнення; 5200 грн розмір посадового окладу станом на дату поновлення на Посаді. Розмір відкоригованого середньоденного заробітку 338,69 грн х 89 днів затримки виконання Рішення суду та = 30143,41, тобто сума що підлягає виплаті за всі дні затримки виконання Рішення суду.

Крім того, позивачем з`ясовано, що відповідно до Індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих 09.11.2018 (далі Індивідуальні відомості) Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області (далі ГУПФ) ОДПІ у Звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого ЄВ до органів доходів і зборів за вересень 2017 року - вересень 2018 року не включила ОСОБА_1 як застраховану особу, не відобразила нараховану і виплачену їй середню заробітну плату в сумі 48921,60 грн і з цієї суми не нарахувала ЄВ у розмірі 4114,34 грн (а.с.19, 50).

Дії та бездіяльність відповідача, що виразились у затримці виконання Рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі та не відображення у Звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого ЄВ до органів доходів і зборів за вересень 2017 року - вересень 2018 року нарахованої і виплаченої середньої заробітної плати в сумі 48921,60 грн, і не нарахування і не відображення у Звітах єдиного внеску із суми виплаченої зарплати в розмірі 4114,31 грн, позивач вважає протиправними та такими, що порушують її права, свободи та інтереси, зокрема і в частині порушення права на отримання, після досягнення пенсійного віку, пенсії в розмірі, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і виплату якої гарантовано Конституцією України.

Положеннями статті 236 КЗпП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина третя статті 14 КАС).

Вказані норми кореспондуються із нормами, що викладені у статті 370 КАС.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС встановлено що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

За змістом частини сьомої статті 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, ухвалене органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон №1404-VIIІ) визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Варто зазначити, що із змісту статті 65 Закону №1404-VIIІ слідує, що факт поновлення незаконно звільненого працівника на роботі засвідчується вчинення боржником двох взаємопов`язаних дій: видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Як уже вище зазначалось, 17.05.2018 Рішенням суду поновлено ОСОБА_1 на Посаді в ОДПІ. На виконання вказаного Рішення суду відповідачем 20.09.2018 видано Наказ №26-0, яким поновлено незаконно звільненого працівника на роботі. З Наказом №26-0 позивач була ознайомлена 26.09.2018, коли після отримання його поштовим зв`язком на повідомлення відповідача прибула до роботодавця з метою працевлаштування, а також на виконання вимог пунктів 3, 4 Наказу №26-0, в той же день надала останньому трудову книжку, оскільки така у день звільнення працівника була їй видана. З вказаної дати (26.09.2018) ОДПІ, як і зазначено у пункті 4 Наказу №26-0 розпочала табелювання робочого часу позивача та нарахування заробітної плати.

З огляду на викладене, враховуючи норми статті 65 Закону №1404-VIIІ, наведені вище обставини справи та зміст Наказу №26-0, апеляційний суд приймає до уваги доводи позивача стосовно того, що датою виконання відповідачем Рішення суду є дата ознайомлення її з Наказом №26-0 та внесення запису до трудової книжки про поновлення останньої на попередній роботі, Посаді, що відбулося 26.06.2018 після прибуття ОСОБА_1 на роботу та надання роботодавцю трудової книжки.

Відтак, часом затримки виконання ОДПІ Рішення суду, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівнику середній заробіток, необхідно вважати час з 18.05.2018 по 25.09.2018, тобто 89 робочих днів.

Щодо доводів суду першої інстанції відповідно до яких, цей суд визнав необґрунтованими покликання позивача на те, що при обрахунку середнього заробітку за затримку виконання Рішення суду, який підлягає виплаті апелянту, не підлягає застосуванню пункт 10 Порядку, у зв`язку із підвищення розміру посадового окладу, яке відбулося в період часу звільнення та часу поновлення ОСОБА_1 на роботі, за посадою, яка рівнозначна тій, що займала позивач до звільнення, то такі є помилковими з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу, інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

За змістом пункту 10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати в розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV Порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Як встановлено під час апеляційного розгляду справи, посадовий оклад позивача станом на час її звільнення з Посади становив 3850 грн та був визначений постановою КМУ «Питання оплати праці працівників державних органів» від 18.01.2017 №15, якою затверджено «Схему посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2017 році» (далі Постанова №15) відповідно до якої посадовий оклад за посадою завідувача сектору у складі управління (посада позивача - завідувач сектору організації та проведення перевірок суб`єктів декларування в деклараціях про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру управління податків і зборів з фізичних осіб ОДПІ) становив 3850 грн (а.с.210-212). Відповідно до переліку змін №2 до штатного розпису на 2017 рік ОДПІ від 30.03.2017, введеного в дію 06.04.2017 наказом в.о. начальника ОДПІ від 30.03.2017 №35 посадовий оклад завідувача сектору складав 3850 грн (а.с.22-25).

В подальшому, відповідно до Постанови №24, якою затверджено «Схему посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2018 році» посадовий оклад за посадою завідувача сектору у складі управління становив 5200 грн. На підставі наведеного до штатного розпису ОДПІ на 2018 рік від 29.01.2018, введеного в дію 09.02.2018 наказом начальника ОДПІ від 09.02.2018 №10, посадовий оклад завідувача сектору збільшився до 5200 грн (а.с.26-29, 213-215).

З огляду на це, на час поновлення позивача на Посаді посадовий оклад за такою становив 5200 грн. Саме із вказаної суми визначається коефіцієнт підвищення посадового окладу відносно суми посадового окладу, що діяла на час її звільнення.

Відповідно до довідки про середньомісячну заробітну плату від 03.10.2017 №73624/8/13-05-05-00 виданої відповідачем станом на дату звільнення ОСОБА_1 з роботи (07.08.2017) її середньоденна заробітна плата за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню становила 250,88 грн.

Таким чином, у розглядуваній справі, з урахуванням тієї обставини, що за період від часу звільнення позивача до часу поновлення її на роботі установою на підставі Постанови №24 здійснено підвищення розміру посадових окладів, тому при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягала коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, а саме: 5200 грн/3850 грн = 1,35, тобто коефіцієнт підвищення, розмір відкоригованого середнього заробітку 250,88 грн х 1,35 = 338,69 грн х 89 робочих днів затримки виконання Рішення суду, що становить 30143,41 грн, тобто сума виплати за час затримки.

Проте, суд першої інстанції, зазначених норм матеріального права і описаних вище обставин справи, не врахував та безпідставно не застосував коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду, що призвело до ухвалення незаконного рішення в цій частині.

Вказані висновки, щодо застосування пункту 10 Порядку висловлювались Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року №6-203цс14.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, дійшов безпідставного висновку про відмову у задоволенні в повному обсязі позовних вимог ОСОБА_1 щодо середнього заробітку за час затримки виконання Рішення суду з 18.05.2018 по 25.09.2018 у розмірі 30143,41 грн, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги ГУДФС, яке не погоджується із висновками суду першої інстанції на підставі яких ОДПІ зобов`язано здійснити нарахування ЄВ у розмірі 4114,31 грн, у зв`язку з виплатою позивачу середньої заробітної плати за вимушений прогул в сумі 48921,60 грн, а також відобразити в звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого ЄВ до органів доходів і зборів з вересня 2017 року по вересень 2018 року включно, оскільки виплата заробітної плати відбулась шляхом безспірного списання коштів, а не у спосіб визначений підпунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК, то такі відхиляються апеляційним судом з наступних причин.

Відповідно до статті 1 Закону №2464-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) ЄВ (далі - також єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Положеннями частини другої статті 7 Закону №2464-VI передбачено, що для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.

Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду середню заробітну плату за вимушений прогул.

Відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 ПК платником податку на доходи фізичних осіб є податковий агент.

Податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу (підпункт 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК).

У пункті 164.1 статті 164 ПК вказано, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

За змістом підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Частинами шостою, восьмою статті 9 Закону №2464-VI визначено, що для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів.

Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.

При цьому платники, зазначені у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі).

Аналізуючи наведені правові норми, суд апеляційної інстанції, вважає вірними висновки суду першої інстанції про наявність у роботодавця, яким є відповідач, обов`язку щодо нарахування, на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати, страхових внесків за застраховану особу (робітника), яким є позивач.

При цьому, той факт, що Управлінням ДКСУ суму 47667,19 грн (без урахування суми, що підлягала стягненню в межах одного місяця) середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнуто з рахунку відповідача шляхом безспірного списання коштів, що відповідно позбавило його можливості відрахувати від суми вказаного доходу відповідний розмір податку, не виключає його обов`язку, як роботодавця при виплаті такого доходу, на суми якого нараховується ЄВ, одночасно з видачею зазначених сум сплачувати нарахований на ці виплати ЄВ у відповідному розмірі.

Крім того, сума нарахованої середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та дата її виплати ОСОБА_1 були відомі відповідачу з Рішення суду та руху коштів по його рахунку, відкритого в Управлінні ДКСУ, що давало можливість відповідачу своєчасно і в повному розмірі нарахувати та сплатити в бюджет податок на доходи фізичних осіб та ЄВ.

Тому вимоги, ГУДФС щодо скасування оскаржуваного рішення суду в частині зобов`язання ОДПІ нарахувати і сплатити ЄВ в розмірі 4114,31 грн є такими, що не підлягають задоволенню.

Тим самим, з вини відповідача індивідуальні відомості про позивача, як застраховану особу не відображали страхового періоду та сплати ЄВ за період протягом серпня 2017 року по вересень 2018 року.

«Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» затверджено наказом Міністерства фінансів України (далі Мінфін) від 14.04.2015 №435 (у редакції наказу Мінфіну від 15.05.2018 №511; зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі МЮУ) 23.04.2015 за № 460/26905; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Порядок №435).

Пунктом 1 розділу 4 Порядку №435 визначено, що звіт формується на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до Закону №2464-VI нараховується єдиний внесок.

Відповідно до підпункту 3 пункту 3 розділу 4 «Інструкції про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Мінфіну від 20.04.2015 №449 (зареєстровано в МЮУ 07.05.2015 за № 508/26953; в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), якщо нарахування заробітної плати здійснюється за попередній період, зокрема у зв`язку з уточненням кількості відпрацьованого часу, виявленням помилок, суми нарахованої заробітної плати включаються до заробітної плати того місяця, у якому були здійснені такі нарахування.

Отже, база нараховування ЄВ для осіб, яким нараховано середню заробітну плату (дохід) за час вимушеного прогулу, згідно з рішенням суду при поновленні працівника на посаді визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу) на кількість місяців, за які вона нарахована та включається до заробітної плати місяця, у якому були здійснені такі нарахування.

У разі, якщо база нарахування ЄВ не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума ЄВ розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно вказав, те що середня зарплата за час вимушеного прогулу є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та ЄВ, а платником податків та внеску є ОДПІ (правонаступник ГУДФС), як роботодавець ОСОБА_1 .

Зі змісту оскаржуваного рішення суду видно, що ним, з посиланням на Індивідуальні відомості зроблено висновок за яким, позивачу, за період з вересня 2017 року по серпень 2018 року, не було відображено нарахованої середньої заробітної плати та ЄВ, у зв`язку з чим судом було задоволено у цій частині заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги.

Проте, як зауважено представником позивача в суді апеляційної інстанції відповідно до Індивідуальних відомостей у звіті з ЄВ за вересень 2018 року відповідач показав заробітну плату позивача в розмірі 759,67 грн нараховану відповідно до Наказу №26-0 за період з 26.09.2018 до 30.09.2018, однак середній заробіток за час вимушеного прогулу та ЄВ за період з 01.09.2018 по 25.09.2018 у цьому звіті не відобразив (а.с.50).

Дослідивши наявні в матеріалах справи Індивідуальні відомості та проаналізувавши доводи позивача та його представника, суд апеляційної інстанції приймає такі до уваги та вважає помилковими висновки суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання ОДПІ відобразити в Звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого ЄВ до органів доходів і зборів за вересень 2017 року по серпень 2018 року включно нарахованої ОСОБА_1 середньої заробітної плати за вересень 2017 року по серпень 2018 року включно та суму нарахованого ЄВ із суми нарахованої середньої заробітної плати, в розрізі кожного місяця, так як такі підлягають задоволенню в повному обсязі шляхом відображення відповідачем у звітах нарахованої позивачу заробітної плати та ЄВ включно і за вересень 2018 року.

Зважаючи на вказане, суд апеляційної інстанції відхиляє посилання ГУДФС за якими останній не має обов`язку відобразити у Звітах про суми нарахованої заробітної плати наведені вище виплати за спірні періоди.

Частинами першою та другою статті 132 КАС передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі Закон № 3674-VI) визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (підпункт 2 пункту 3 частини другої статті 4 Закону №3674-VI).

За змістом частини четвертої статті 6 Закону №3674-VI якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Частиною першою статті 139 КАС передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції зважаючи на положення Закону №3674-VI та КАС дійшов висновку про необхідність стягнення із бюджетних асигнувань ГУДФС 1152,60 грн слаченого позивачем відповідно до квитанції від 07.05.2019 №6 судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і дійшов висновку про необхідність його скасування у відповідній частині, оскільки таке ухвалене внаслідок неповно з`ясованих обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права (неправильного тлумачення).

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019 року щодо позовних вимог про стягнення з Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 18 травня 2018 року по 25 вересня 2018 року та зобов`язання Дрогобицької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області відобразити в Звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за вересень 2017 року по вересень 2018 року включно нарахованої ОСОБА_1 середньої заробітної плати за вересень 2017 року по вересень 2018 року включно та суму нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із суми нарахованої середньої заробітної плати в розрізі кожного місяця, скасувати та прийняти постанову, якою позов у цій частині задовольнити.

Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 30143 (тридцять тисяч сто сорок три) гривні 41 (сорок одну) копійку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 18 травня 2018 року по 25 вересня 2018 року, без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Львівській області відобразити в Звітах про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за вересень 2017 року по вересень 2018 року включно нарахованої ОСОБА_1 середньої заробітної плати за вересень 2017 року по вересень 2018 року включно та суму нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із суми нарахованої середньої заробітної плати, в розрізі кожного місяця.

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 3 квітня 2019 року залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області () в користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 1152 (одну тисячу сто п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок судових витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді О. І. Мікула
Д. М. Старунський
Повний текст складений 24 червня 2019 року.