Справа № 160/2765/19
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2019 року Справа № 160/2765/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управбуд-Сервіс» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, -
26.03.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Управбуд-Сервіс» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову від 14.03.2019 року № ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Відповідачем 09.04.2019 року надано відзив на позовну заяву.
Позивач про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, 05.06.2019 року надав клопотання про розгляд справи №160/2765/19 у порядку письмового провадження.
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до вимог статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи, що перешкоди для розгляду справи, передбаченні статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги адміністративного позову і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив та зазначає наступне.
Так, у період з 01.02.2019 року по 14.02.2019 року, на підставі направлення на проведення інспекційного відвідування від 01.02.2019 року № 67, інспектором праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Лазарєвим І.М. було здійснено інспекційне відвідування Товариства з обмеженою відповідальністю «Управбуд-Сервіс».
За результатами інспекційного відвідування складений акт від 14.02.2019 року № ДН413/1406/АВ, у якому зазначено про виявлення таких порушень:
- формування тарифної системи здійснюється суб`єктивно, відносно вирішення питання з визначенням розміру заробітної плати окремим працівникам, що є порушенням вимог статті 6 Закону України «Про оплату праці» та статті 96 Кодексу законів про працю України;
18.02.2019 року позивачем на адресу відповідача були надані заперечення на акт інспекційного відвідування від 14.02.2019 року № ДН413/1406/АВ з проханням врахувати їх при вирішенні питання винесення припису та/або постанови про накладення штрафу за результатами інспекційного відвідування ТОВ «Управбуд-Сервіс».
20.02.2019 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області за №338/4.1-13 була надана відповідь в якій зазначено, що надані заперечення не містять доводів та документів які б не були враховані під час здійснення перевірки та відповідно викладені в акті. Заперечення розглянуто, але наведені доводи не спростовують висновків, наведених в акті від 14.02.2019 року № ДН413/1406/АВ.
На підставі акта інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області 21.02.2019 року винесено припис №ДН413/1406/АВ/П про усунення виявлених порушень, яким зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Управбуд-Сервіс» усунути виявлені порушення трудового законодавства.
Також, на підставі акта від 14.02.2019 року № ДН413/1406/АВ Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову від 14.03.2019 року № ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233 про накладення штрафу уповноваженими особами у розмірі 3922620,00 грн., на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.
Зазначена постанова прийнята у зв`язку із тим, що згідно пункту 10 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Вважаючи постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області необґрунтованою, прийнятою без урахування всіх обставин, що мають значення для її прийняття, протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно з частиною другою статті 21 Закону України "Про відпустки" порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Відповідно до абзацу 1 пункту 10 Порядку, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення; на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених його статутом.
Коригування середньої заробітної плати передбачено для того, щоб працівники у випадку підвищення окладів (тарифних ставок) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її розрахунку відповідно до норм Порядку не втрачали у заробітку. При цьому госпрозрахункові підприємства, організації та фізичні особи - підприємці коригування заробітної плати проводять з урахуванням їх фінансових можливостей. Якщо госпрозрахункові підприємства чи фізична особа - підприємець не мають можливості провести коригування середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадових окладів (тарифних ставок), то приймається рішення про зменшення коефіцієнта коригування, виходячи з фінансової спроможності підприємства. Рішення про зменшення коефіцієнта коригування в зв`язку з фінансовими можливостями оформлюється наказом, який обов`язково повинен бути погоджений з профспілковим комітетом або іншим уповноваженим представляти інтереси працівників органом.
Таким чином, в межах компетенції визначеної пунктом 10 Порядку, позивачем було встановлено коефіцієнт коригування середньої заробітної плати для обчислення оплати часу щорічної відпустки, який становить більше одиниці.
Отже, позивачем було застосовано коефіцієнт коригування та заробітна плата за час щорічної відпустки була нарахована в повному обсязі, що спростовує доводи відповідача з цього питання.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем було дотримано вимоги трудового законодавства щодо проведення коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення при оплаті відпустки працівникам у 2018 році.
При цьому, суд надає оцінку доводам позивача на підтвердження тяжкого фінансового становища на підприємстві в 2018 році.
Так, ТОВ «Управбуд-Сервіс» було зареєстроване як юридична особа 08.08.2017 року. 29.12.2017 року була проведена державна реєстрація змін складу засновників, найменування, місцезнаходження та керівника підприємства.
Договори в межах основного виду діяльності підприємства «Інші види діяльності із прибирання» були укладені 29.12.2017 року: №№2, 3 з КП «Житлове господарство Самарського району» Дніпровської міської ради про надання послуг з технічного обслуговування мереж електропостачання та електрообладнання, систем протипожежної автоматики та димовидалення, технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем тепло-, водопостачання, водовідведення та зливної каналізації; №№10-2912/2017, 9-2912/2017 з КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради про надання послуг з технічного обслуговування мереж електропостачання та електрообладнання систем протипожежної автоматики та димовидалення, технічного обслуговування внутрішньо будинкових систем тепло-, водопостачання, водовідведення та зливної каналізації.
Згідно умов зазначених договорів, оплата послуг, які надає ТОВ «Управбуд-Сервіс» проводиться після отримання сплати від мешканців багатоквартирних будинків.
При цьому, підприємством у запереченнях на акт інспекційного відвідування зазначено про розмір сукупного доходу та обов`язкових витрат в 2018 році на виплату заробітної плати, сплату податків і зборів, придбання обладнання, інструментів, засобів індивідуального захисту, придбання матеріалів для виконання робіт та надання послуг, сплата боргових зобов`язань. Дані обставини відповідачем не перевірялись.
В свою чергу, відповідач, зазначаючи про відсутність будь-яких інших документів підтверджуючих факт фінансової неспроможності позивача, не надав переліку документів, які на його переконання підтверджували б наявність тяжкого фінансового становища підприємства.
Враховуючи зазначене, суд погоджується з доводами позивача, що необхідність понесення виробничих витрат на виконання договірних зобов`язань на початку своєї господарської діяльності призвела до недостатності джерел формування оборотних коштів, що в свою чергу стало причиною, яка не дала можливості підприємству проводити коригування середньої заробітної плати для обчислення оплати часу щорічної відпустки в повному обсязі.
Суд, також погоджується з доводами позивача щодо працівника ОСОБА_12 , який на підставі наказу №41-К від 01.08.2018 року був у відпустці без збереження заробітної плати.
Враховуючи, що при перебуванні працівника в неоплачуваній відпустці середня заробітна плата за час відпустки не нараховується, відповідно обов`язку щодо її корегування підприємство-роботодавець не має.
Щодо працівника ОСОБА_1 , то суд зазначає, що останній відповідно наказу №11-К від 12.03.2018 року був прийнятий на підприємство позивача за переводом з ТОВ «Правобережне ЖЕП», яке 05.04.2018 року перерахувало на рахунок ТОВ «Управбуд-Сервіс» суму в розмірі 2 324, 06 грн. по зазначеному працівнику за невикористану відпустку. На підставі наказу №34-К від 02.07.2018 року та №44-К від 13.08.2018 року Миронову Є.І. були надані відпустки тривалістю 5 та 14 календарних днів за періоди роботи в ТОВ «Правобережне ЖЕП» та виплачена середня заробітна плата за час відпустки у розмірі 446, 93 грн. та 1 251, 42 грн. відповідно.
В даному випадку, Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області обставини, щодо визначення розміру суми середньої заробітної плати за час відпустки за період роботи на ТОВ «Правобережний ЖЕП» та виплати йому грошових коштів нарахованих ТОВ «Правобережне ЖЕП» не перевірялись.
Суд, також звертає увагу, що оскаржувана постанова про накладення штрафу уповноваженими особами від 14.03.2019 року № ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233 була прийнята на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.
Так, абзацом 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Отже, відповідальність передбачена абзацом 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України у підприємства настає в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
Статтею 12 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що мінімальними державними гарантіями є норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 цього Закону та Кодексом законів про працю.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Відповідно до статті 94 Кодексу Законів про працю України, яка кореспондує зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Статтею 17 Закону України «Про державнi соцiальнi стандарти та державнi соцiальнi гарантiї» визначено основнi державнi соцiальнi гарантi до яких належить мiнiмальний розмiр заробiтної плати.
Відповідно до пункту 10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах, як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт підвищення.
Коефіцієнт, на який необхідно провести коригування виплат, визначається шляхом ділення окладу (тарифної ставки), встановленою після підвищення, на оклад (тарифну ставку), який працівник мав до підвищення.
Отже, основною вимогою для проведення коригування заробітної плати у всіх випадках її збереження є підвищення окладів (тарифних ставок), яке відбулося відповідно до актів законодавства, а також за рішенням, передбаченим в колективному договорі, як у розрахунковому періоді, так і в періоді протягом якого за працівником зберігається середній заробіток (наприклад підвищення розміру мінімальної заробітної плати, прожиткового мінімуму для працездатних осіб).
Здійснивши системний аналіз зазначених вище норм чинного законодавства, суд зазначає, що застосування коефіцієнта коригування не є мінімальною державною гарантією, визначеною статтею 12 Закону України «Про оплату праці», окільки законодавство допускає зменшування даного коефіцієнту враховуючи фінансові можливості підприємства та інтереси всіх працівників, а в окремих випадках дозвлоляє не проводити дане коригування взагалі.
При цьому, суд зазначає, що коефіцієнт коригування не належить до фонду основної заробітної плати, у відповідності до вимог статті 2 Закону України «Про оплату праці», якою визначено, що основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що відповідачем протиправно застосовано штрафну санкцію за порушення передбачені абзацом 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, за відсутності факту недотримання мінімальних державних гарантій.
За таких обставин суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу уповноваженими особами від 14.03.2019 року № ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233 є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Управбуд-Сервіс» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови.
Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 14.03.2019 року № ДН413/1406/АВ/МГ-ФС/233.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 27 червня 2019 року.

Суддя С.І. Озерянська