Справа № 702/353/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-06-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 702/353/19 Суддя першої інстанції: Мазай Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошене о 14 годині 45 хвилин рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону патрульної поліції в місті Білій Церкві Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Шелудька Антона Васильовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Монастирищенського районного суду Черкаської області з позовом до поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону патрульної поліції в місті Білій Церкві Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції Шелудька Антона Васильовича (далі - Відповідач, Інспектор поліції) про:

- визнання незаконною та скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ЕАВ №1053491 від 08.04.2019 року, складену Інспектором поліції, у відповідності до якої ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн.;

- закриття провадження у даній справі.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30.05.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що складання протоколу про адміністративне правопорушення у даному випадку чинним законодавством не передбачено, а Відповідач був уповноважений здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення. Крім того, суд зауважив, що Позивачу було роз`яснено права та обов`язки і йому не чинилися перешкоди щодо можливості надання усних і письмових пояснень, користування правовою допомогою тощо. Суд підкреслив, що оскільки достовірність інформації щодо порушення Правил дорожнього руху, які зафіксовано приладом вимірювання швидкості TruCAM є встановленою, то здійснення додаткових заходів щодо їх перевірки не є обов`язковим. При цьому даний прилад зафіксований в Державному реєстрі засобів вимірювання техніки, має чинне свідоцтво про повірку та придатний для застосування. Крім іншого, суд зазначив про безпідставність твердження Позивача щодо підписання відзиву неуповноваженою особою, оскільки наявність в ОСОБА_2 відповідних прав підтверджується наявною у матеріалах справи копією довіреності. Відхиляючи доводи ОСОБА_1 про ненадання Інспектором поліції доказів вміння користуватися пристроєм TruCAM, суд зауважив, що відповідні доводи є безпідставними з огляду на відсутність у Позивача повноважень здійснювати перевірку спеціальних знань поліцейського. Крім іншого, суд наголосив, що матеріали справи не містять доказів звернення Позивача у ході розгляду справи про адміністративне правопорушення до Відповідача із клопотанням про надання інформації щодо сертифікацію пристрою TruCAM.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення Позивачу не було надано можливості отримати інформацію щодо законності використання приладу вимірювання швидкості TruCAM, відповідальної за вказаний прилад особи та наявність вмінь в Інспектора поліції ним користуватися. Наголошує, що судом не було досліджено, чи є пристрій стаціонарний та чи був він розміщений на тринозі, а відтак не встановлено, чим достовірно визначено швидкість, з якою рухався автомобіль. Оскільки, на переконання Позивача, за відсутності протоколу про адміністративне правопорушення, оскаржувана постанова ґрунтується виключно на показниках приладу TruCAM, що взагалі не передбачено приписами КпАП України. Поряд з іншим, підкреслює, що вказаний пристрій не працює в автоматичному режимі, адже фіксація правопорушення здійснюється за участі людини, а матеріали справи взагалі не містять доказів того, що на фото зафіксовано саме швидкість автомобіля, яким керував Позивач. Окремо наголошує, що постанова безпідставно складена за місцем вчинення правопорушення, в Інспектора поліції відсутні повноваження визнавати особу винною у вчиненні правопорушення, адже це є виключною компетенцією суду, а ОСОБА_1 позбавлено права на користування правовою допомогою. Крім іншого, звертає увагу, що пристрій вимірювання швидкості TruCAM виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, його сертифікат є нечинним з 02.11.2015 року. Також зазначає, що судом безпідставно залучено до участі у справі ОСОБА_2 , який не має повноважень представляти інтереси Інспектора поліції.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.06.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.06.2019 року.

У межах встановленого строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Від ОСОБА_1 26.06.2019 року електронною поштою надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з відрядженням.

Розглянувши заявлене клопотання, судова колегія прийшла до висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням наведеного, з огляду на скорочений строк розгляду відповідної категорії справ, а також зважаючи на те, що будь-яких доказів перебування у відрядженні ОСОБА_1 надано не було, судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав для відкладення розгляду справи.

Відтак, учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, Інспектором поліції 08.04.2019 року було складено постанову серії ЕАВ №1053491 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (а.с. 14; далі - оскаржувана постанова), якою до Позивача за порушення пп. 12.4 Правил дорожнього руху України застосовано передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови стало те, що 08.04.2019 року автомобіль Citroen Berlingo, днз. « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, рухався 17 кілометром траси М-05 у с. Чабани зі швидкістю 76 км/год. та перевищив встановлене обмеження швидкості руху 50 км/год на 26 км/год, чим порушив пп. 12.4 Правил дорожнього руху. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що вказаний факт було зафіксовано приладом TruCAM 000789.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 122, 245, 249, 222, 252, 258, 276, 278, 279, 280, 283, 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», ст. ст. 23, 40 Закону України «Про Національну поліцію», п. п. 1.9, 12.4 Правил дорожнього руху України, а також ряду положень Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 року №1395, а також ряду інших підзаконних актів, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження належними і допустимими доказами факту порушення Позивачем Правил дорожнього руху.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 затверджено Правила дорожнього руху (далі - ПДР України).

Відповідно до п. 1.1 ПДР України останні відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно п. 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Судовою колегією враховується, що приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Згідно ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою, зокрема, забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що факт руху автомобіля, яким керував Позивач, зі швидкістю 76 км/год., підтверджується фотознімком, здійсненим за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCAM № ТС000789 (а.с. 45), який отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 року № UA-MI/-2903-2012 (а.с. 38) та пройшов повірку, чинну до 15.11.2019 року, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/13822 (а.с. 39).

Надаючи оцінку доводам Апелянта щодо неможливості використання приладу вимірювання швидкості TruCAM з огляду не відсутність його сертифікації, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» сертифікати відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу, видані в установленому порядку до набрання чинності цим Законом, чинні протягом визначеного в них строку дії.

Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08.02.2016 року №193.

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію.

Відповідно до Переліку засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України затверджений наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05.04.2012 року № 437 вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM фірми Laser Technology, Inc., США, (номер за Державним реєстром засобів вимірювальної техніки) У3197-12 міжповірочний інтервал становить 1 рік.

Крім того, можливість використання виробу «TruCAM LTІ 20/20» виробництва Laser Technology Inc., США, підтверджується наявністю виданого державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку (а.с. 40).

Так, лазерний вимірювач швидкості TruCAM LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.

Правильність реалізації у приладі TruCAM зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCAM, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCAM.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що впровадження додаткових заходів для забезпечення достовірності інформації про порушення правил дорожнього руху та проведення їх експертиз не є обов`язковим, у зв`язку з чим приходить до висновку про наявність правових підстав стверджувати, що факт руху автомобіля Citroen Berlingo, днз. « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, зі швидкістю 76 км/год у межах населеного пункту Чабани, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Наведеним, поряд з іншим, спростовується твердження ОСОБА_1 про те, що пристрій вимірювання швидкості TruCAM №ТС000789 використовувався Інспектором поліції незаконно. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення Позивачем було заявлено клопотання щодо отримання у Відповідача інформації щодо сертифікації даного пристрою.

Крім іншого, факт законності використання органами Національної поліції пристрою вимірювання швидкості TruCAM №ТС000789 підтверджено постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2019 року у справі № 705/1170/19.

Посилання Апелянта на те, що судом першої інстанції не було проведено перевірки розташування пристрою, а також наявності в Інспектора поліції спеціальних умінь для його використання, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Як вже було зазначено вище, положеннями ст. ст. 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено можливість використання поліцією застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису. Викладене, на переконання судової колегії, передбачає необхідність володіння працівниками поліції відповідними навичками, у тому числі, щодо використання технічних приладів, і не потребує надання останніми відповідних сертифікатів чи дозволів. Крім того, вказуючи на те, що судом першої інстанції не було перевірено способу розташування пристрою вимірювання швидкості TruCAM під час фіксації факту перевищення швидкості автомобілем, яким керував Позивач, останній жодним чином не обґрунтовує необхідності розміщення такого пристрою саме на тринозі. У той час як належних і допустимих доказів розміщення такого пристрою з порушенням вимог ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 надано не було.

Доводи Апелянта про те, що відомості, отримані за допомогою пристрою вимірювання швидкості TruCAM не можуть вважатися доказами у розумінні КпАП України, судовою колегією відхиляються, оскільки, як було зазначено вище, приписи ст. 251 КпАП України визначають, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ст. 252 КпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, правил дорожнього руху (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 122).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Наведеним, на переконання суду апеляційної інстанції, спростовується посилання Апелянта на те, що Інспектор поліції перебрав на себе функції правосуддя, здійснюючи самостійно розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, автомобіль Citroen Berlingo, днз. « НОМЕР_1 », яким керував Позивач, рухався 17 кілометром траси М-05 у с. Чабани зі швидкістю 76 км/год. та перевищив встановлене обмеження швидкості руху 50 км/год на 26 км/год, чим порушив пп. 12.4 Правил дорожнього руху., що належним чином відображено в оскаржуваній постанові.

Посилання Апелянта на порушення Відповідачем права Позивача на користування правовою допомогою судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, жодних належних і допустимих доказів вчинення перешкод з отримання правової допомоги як безпосередньо так і в телефонному режимі ОСОБА_1 надано не було.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 року №5-рп/2015 вказав, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Положеннями КпАП України, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення, у даному випадку передбачено спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення. Тобто, провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КпАП України, не здійснювалося. Оскаржувана постанова складена на місці вчинення правопорушення, відповідно до положень ч. 4 ст. 258 КпАП України.

Європейський суд з прав людини в пункті 32 справи «Максименко проти України» обґрунтував необхідність забезпечення юридичної допомоги у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Інтереси правосуддя вимагають забезпечення обов`язкового представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення особи свободи.

Як вірно зауважив суд першої інстанції, санкція ст. 122 КпАП України не передбачає застосування адміністративного арешту. Таким чином відсутність захисника при складанні оскаржуваної постанови не суперечить інтересам правосуддя, оскільки Позивач реалізував право на оскарження постанови про адміністративне правопорушення, відтак подальший захист прав і свобод особи може бути забезпечено в суді при оскарженні дій та рішень суб`єкта владних повноважень.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що законом не визнана обов`язкова участь адвоката у випадку розгляду справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а суд першої інстанції вірно підкреслив, що Позивач не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку, як і не обґрунтував, що вчиняв дії, спрямовані саме на прибуття адвоката на місце зупинки транспортного засобу.

Доводи Позивача про те, що Відповідач був зобов`язаний скласти протокол про адміністративне правопорушення судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Згідно ч. 2 ст. 258 КпАП України протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У частинах 4, 5 ст. 258 КпАП України закріплено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Згідно п. 4 розділу 1 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 року, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 року №5-рп/2015, скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення.

Відтак твердження Апелянта про необхідність складання протоколу про адміністративне правопорушення у випадку притягнення особи до відповідальності за ч. 2 ст. 122 КпАП України є безпідставним та не узгоджується з приписами ст. 258 КпАП України та п. 4 розділу 1 Інструкції №1395.

Крім іншого, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції щодо безпідставності посилання Позивача на відсутність в ОСОБА_2 права на подання та підписання відзиву на позовну заяву від імені Відповідача, оскільки наявність в останнього відповідних повноважень підтверджується доданою до відзиву копією довіреності від 03.01.2019 року №87/41/3/01-2019, дійсною до 31.12.2019 року (а.с. 42), в якій передбачено право ОСОБА_2 представляти інтереси посадових осіб Департаменту патрульної поліції України з правом підпису і завіряння документів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 26» червня 2019 року.