Справа № 260/1497/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/5236/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року у справі № 260/1497/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції Ващилін Р.О.,

час ухвалення рішення 04.04.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 09.04.2019 року

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Закарпатській області, в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області №1280 від 19.07.2018 р. щодо проведення позапланової документальної невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 ; 2) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області № від 20.09.2018 р., № від 20.09.2018 р. та № від 20.09.2018 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 грудня 2018 року в телефонній розмові йому було повідомлено про наявність податкового боргу. За наслідками розгляду направленого на адресу відповідача адвокатського запиту позивач дізнався, що на підставі наказу ГУ ДФС у Закарпатській області від 19.07.2018 р. №1280 проведено позапланову документальну невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 , за результатами якої прийняті оскаржені податкові повідомлення-рішення. Проведену перевірку та прийняті за її результатами податкові повідомлення-рішення вважає протиправними, оскільки про її проведення позивача завчасно не повідомлено, акт перевірки та рішення на його адресу не направлялися. Такі надсилались за адресою: АДРЕСА_1 , хоча за такою позивач не зареєстрований та не проживає з 30.08.2017 р. Отже, вважає, що контролюючий орган порушив його право бути присутнім при проведенні перевірки, надавати свої пояснення, аргументи та заперечення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що контролюючим органом проведено позапланову документальну невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб по отриманому у 2016 році від ПАТ «Універсал банк» доходу (додаткове благо), за результатами якої встановлено не сплату податку за 2016 рік за отриманий дохід у вигляді додаткового блага від списання кредиторської заборгованості. Відповідно до акту про припинення зобов`язання за кредитним договором від 13.09.2016 р., адресою ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , на яку, відповідно, направлялися всі передбачені законом документи. Тому вважає, що прийняті податкові повідомлення-рішення відповідають вимогам чинного податкового законодавства, а отже є правомірними та скасуванню не підлягають.

Крім того, апелянт вказує, що податковим законодавством не передбачено визнання наказу про проведення перевірки протиправним за обставин надіслання такого за адресою позивача відмінною від податкової адреси.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог п. 79.2 ст. 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстрованим місцем проживання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) є: АДРЕСА_3 .

Наявність в контролюючого органу відомостей щодо фактичного та зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 засвідчується також тим, що виставлена останньому податкова вимога від 26 листопада 2018 року була надіслана саме за цією адресою.

В судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити причини надіслання повідомлення про проведення перевірки та прийняті за її результатами податкові повідомлення-рішення за іншою, відмінною від зареєстрованого місця проживання адресою.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд першої інстанції вважає, що податковим органом не надані докази щодо належного та вчасного надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки, а тому, враховуючи вимоги абз. 2 п. 79.2 ст. 79 ПК України в посадових осіб ГУ ДФС у Закарпатській області були відсутні правові підстави для її проведення.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що рішенням начальника Головного управління ДФС у Закарпатській (далі ГУ ДФС у Закарпатській області), оформленим наказом №1280 від 19.07.2018 р., вирішено провести документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ) з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору по отриманому у 2016 році від ПАТ «Універсал банк» доходу (додаткове благо) (арк. спр. 16).

Зазначений наказ був направлений рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу: АДРЕСА_5 . Однак такий ОСОБА_1 працівником органу зв`язку не вручено, що підтверджується відміткою на поштовому конверті (арк. спр. 17).

На підставі наказу №1280 від 19.07.2018 р., п.п. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78 та п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України посадовою особою ГУ ДФС у Закарпатській області у період з 29 серпня 2018 року по 30 серпня 2018 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб по отриманому у 2016 році від ПАТ «Універсал банк» доходу (додаткове благо), за результатами якої складено акт №953/07-16-13-11/ від 31.08.2018 р. (арк. спр. 19 25).

Відповідно до змісту акту перевірки, посадова особа контролюючого органу засвідчила факт повідомлення фізичної особи ОСОБА_1 про дату початку та місце проведення перевірки направленим на його адресу ( АДРЕСА_5 ) рекомендованою кореспонденцією повідомленням №226/13-11 від 19.07.2018 р., яке фактично вручено 23 серпня 2018 року (арк. спр. 19).

Згідно з висновками акту перевірки посадовою особою ГУ ДФС у Закарпатській області встановлено наступні порушення ОСОБА_1 податкового законодавства:

- пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України в частині неподання декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік;

- пп. 164.2.17 «д» п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України донараховано до сплати податку на доходи фізичних осіб за 2016 рік в сумі 103006,78 грн.;

- пп. 1.2 п. 16 підр. 10 розд. ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, ст. 163 Податкового кодексу України донараховано до сплати військовий збір за 2016 рік в сумі 8583,90 грн.

Зазначений акт перевірки супровідним листом з повідомленням про вручення направлено ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_5 (арк. спр. 18, 26).

За результатами проведеної податкової перевірки у зв`язку з виявленими порушеннями відповідачем прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № від 20.09.2018 р., яким за порушення абз. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання ОСОБА_1 за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 128758,48 грн., в тому числі за основним платежем 103006,78 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 25751,70 грн. (арк. спр. 29 - 30);

- № від 20.09.2018 р., яким за порушення ст. 163, пп. 1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов`язання ОСОБА_1 за платежем військовий збір на суму 10729,88 грн., в тому числі за основним платежем 8583,90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 2145,98 грн. (арк. спр. 31 - 32);

- № від 20.09.2018 р., яким за порушення пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України до ОСОБА_1 застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 170,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування (арк. спр. 28).

Зазначені податкові повідомлення-рішення надіслані Бежинцю Ю.І. супровідним листом з повідомленням про вручення на адресу: АДРЕСА_5 (арк. спр. 27, 33). Однак фактично вручені позивачу не були та повернулися відправнику з відміткою органу поштового зв`язку: «за закінченням терміну зберігання».

Надалі у зв`язку з несплатою в добровільному порядку нарахованого контролюючим органом податкового зобов`язання ОСОБА_1 виставлено податкову вимогу №5385-50 від 26 листопада 2018 року, відповідно до якої сума податкового боргу станом на 25 листопада 2018 року становить 160357,60 грн. Така податкова вимога направлена позивачу за адресою: АДРЕСА_4 (арк. спр. 34).

Вважаючи наказ контролюючого органу про проведення перевірки та прийняті за її результатами податкові повідомлення-рішення такими, що суперечать нормам Податкового Кодексу України, ОСОБА_1 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Ч.2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до приписів п.21.1.1ст.21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

П.21.1.2 -21.1.4 ст.21 ПК України передбачає, що посадові особи контролюючих органів зобов`язані забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Згідно з п.75.1 ст.75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи органу державної податкової служби і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні органу державної податкової служби.

П.78.4 ст.78 ПК України передбачає, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник органу державної податкової служби приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Згідно з п.79.2 ст.79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Таким чином, платник податків має право бути повідомлений належним чином про дату та час проведення перевірки до початку проведення такої.

Крім того, позивачу не було вручено під розписку до проведення перевірки копію наказу про її проведення та письмове повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Вказані обставини відповідачем не спростовані, доказів, які б стверджували протилежне суду не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що контролюючим органом порушено процедуру призначення та проведення документальної невиїзної перевірки позивача.

При цьому, колегія суддів відхиляє покликання апелянта на те, що вказані процедурні порушення не впливають на правомірність прийняття спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки, враховуючи той факт, що було проведено документальну невиїзну перевірку, встановлені процедурні порушення вплинули на можливість позивача захистити свої права під час проведення такої перевірки

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законними і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29) .

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов`язання (шляхом прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Конституції України.

Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні ВАТ «Нефтяная компания ЮКОС» проти РФ (Заява №14092/04), Європейський суд з прав людини зазначив, що перша і сама важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в безперешкодне користування власністю повинне бути законним, тобто втручання має відповідати національному законодавству і бути достатньо зрозумілим, щоб дозволити заявнику передбачати наслідки своїх дій.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Закарпатській області залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2019 року у справі № 260/1497/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Т. В. Онишкевич
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 26.06.2019 року