Справа № 826/5725/17
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5725/17 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного музею історії України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року, що прийняте у місті Києві, у справі за адміністративним позовом Північного офісу Держаудитслужби до Національного музею історії України про стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України завданих збитків,,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з Національного музею історії України на користь державного бюджету України завдані збитки на суму - 494 468,84 грн, 31 978,54 грн, 80 889,75 грн, 8 712 грн, 4 452,62 грн, 4 800 грн, 28 000 грн, 3 912,38 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення а провадження у справі закрити, оскільки вважає, що спір у даній справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Державною фінансовою інспекцією у місті Києві (належним правонаступником якої є Північний офіс Держаудитслужби, у зв`язку з реорганізацією, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 266 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби») відповідно до підпункту 1.2.2.1 плану контрольно-ревізійної роботи на ІІ квартал 2016 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Національного музею історії України за період з 01 липня2013 року по завершений звітний період 2016 року (01 вересня 2016 року).

За результатами проведення ревізії складено акт ревізії від 13 вересня 2016 року № 04-30/977, яким зафіксовано таке:

1) в порушення вимог статті 94 Кодексу законів про працю України, в період з 01 липня 2013 року по 17 лютого 2015 року використано грошові кошти на оплату праці завідувача Філіалу Національного музею історії України Музейно-культурного центру «Мистецькі шедеври України» при відсутності документального підтвердження виконання працівником робіт, визначених Положенням про зазначений філіал та посадової інструкцією завідувача філіалом, внаслідок чого завдано збитків державі (загальному фонду державного бюджету) на загальну суму 494 468,00 гривень;

2) в порушення вимог частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та в порушення пункту 3 наказу Міністерства культури і туризму України «Про впорядкування умов оплати праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки» від 18 жовтня 2005 року № 475, Національним музеєм історії України в період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року здійснювалося нарахування надбавки та премії заступникам генерального директора без первинних документів (наказів) на їх призначення та не у відповідності до погоджених Міністерством культури України розмірів вказаних виплат, в результаті чого завдано матеріальної шкоди (збитків) державі на загальну суму 31 978,54 гривень;

3) внаслідок внесення недостовірних даних до табелів обліку використання робочого часу щодо фактично відпрацьованого часу працівниками, прийнятими на умовах сумісництва, Національним музеєм історії України безпідставно здійснено виплати заробітної плати (під час перебування сумісників на робочому місці згідно з графіком роботи за основним місцем працевлаштування та на лікарняних), в період з 01 липня 2013 року по 01 липня 2016 року завдано матеріальної шкоди (збитків) державі на загальну суму 80 889,75 гривень;

4) при виконання договору з фізичною особою-підприємцем Зінченко Оксаною Вікторівною з організації надання послуг по видаленню сміття від 27 січня 2014 року № 1, в порушення пунктів 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, Національним музеєм історії України не забезпечено контроль за достовірністю включення до актів виконаних робіт даних щодо об`єму у відповідності до кількості та габаритів контейнерів для сміття, в результаті чого завищено вартість послуг, чим у 2014 році завдано матеріальної шкоди (збитків) Національному музею історії України на суму 8 712,00 гривень;

5) через нездійснення контролю за виконанням умов договорів та достовірністю та обґрунтованістю включення даних до рахунків за надані послуги з утримання будинків та прибудинкових територій Комунальним підприємством «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», безпідставно та в завищених розмірах здійснено оплату вказаних послуг, чим в ревізійному періоді завдано матеріальної шкоди (збитків) Національному музею історії України на суму 4 452,00 гривень;

6) в порушення вимог частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» не враховано результати проведеної інвентаризації у зв`язку з крадіжкою автомобіля Chevrolet Aveo (державний номерний знак НОМЕР_1 ), укладеного із ФОП ОСОБА_1 договір № 37 від 14 квітня 2014 року (на ремонт та встановлення двигуна) та здійснено розрахунки за ремонт викраденого автомобіля Chevrolet Aveo (державний номерний знак НОМЕР_1 , чим завдано матеріальної шкоди (збитків) Національному музею історії України на загальну суму 4 800,00 гривень:

7) в порушення вимог частини першої статті 629 Цивільного кодексу України Національним музеєм історії України не забезпечено виконання умов договору, а також в лютому 2015 року здійснено розрахунки з ПП «Науково-впроваджувальна медична клініка амбулаторного лікування «АПІМЕДЦЕНТР» за невиконані роботи, чим завдано збитків державі на суму 28 000 гривень;

8) в порушення вимог пункту 5 Заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, передбачених для утримання органів державної влади та інших державних органів, утворених органами державної влади підприємств, установ та романізацій, які використовують кошти державного бюджету, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2014 року № 65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» проводились витрати на утримання 2-х легкових автомобілів одночасно, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) державі на загальну суму 3 912,38 гривень.

На підставі викладеного, позивачем направлено на адресу відповідача письмову вимогу від 27 вересня 2016 року № 26-04-14-14/7611 щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням місячного строку зворотного інформування з моменту отримання листа.

27 жовтня 2016 року листом № 1918 та 06 грудня 2016 року листом № 2044 відповідач поінформував позивача про надіслання копій заяв до правоохоронних органів та вимоги про усунення порушень до колишніх працівників Музею.

Водночас, оскільки відповідачем не було забезпечено вжиття усіх заходів для усунення виявлених ревізією порушень та в добровільному порядку не вжито заходів щодо відшкодування збитків (втрати активів чи недоотримання належних доходів об`єктом контролю та/або державою), позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідачем під час розгляду справи не наведено жодного правового обґрунтування щодо факту відсутності порушень, які було встановлено позивачем під час проведення ревізії, а також доказів відшкодування завданих збитків.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач просить суд закрити провадження у справі, посилаючись на те, що адміністративний суд не має компетенції з розгляду даного спору. Також скаржник вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку із незабезпеченням проведення експертизи.

Перевіряючи наведені обставини, колегія суддів зазначає таке.

Пунктами 1 і 7 частини першої статті 3 КАС (тут і далі у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) визначено, що справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; а суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У частині першій та пункті 5 частини другої статті 17 КАС передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також на публічно-правові спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Водночас, слід звернути увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового не лише за наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи його посадової особи, а й за умови здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень, як позивач, має відповідати основним умовам, а саме: має бути наділений повноваженнями для звернення до суду, а підстави для звернення мають бути визначені виключно законом із вказівкою на предмет звернення.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26 січня 1993 року № 2939-XII (далі - Закон № 2939-XII) та Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року № 43 (далі - Положення).

Відповідно до статті 1 Закону № 2939-XII здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Відповідно до пункту 1 Положення Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи (пункт 7 Положення).

Згідно із частинами першою, другою статті 2 Закону № 2939-XII головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Пунктом 6 Положення передбачено, що Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право, зокрема: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси та інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур закупівель, дані на електронних носіях, проводити перевірку фактичної наявності цінностей (коштів, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо) (підпункт 6); пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; (підпункт 16); порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 20); у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку (підпункт 23).

Положенням установлено, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 9 пункту 4 Положення).

Згадані норми узгоджуються з положеннями статті 10 Закону № 2939-ХІІ, якою визначено права органу державного фінансового контролю пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (пункт 7); звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (пункт 10), а також при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку (пункт 3).

Згідно із частиною другою статті 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевих бюджетів, і в разі виявлення порушень законодавства має право пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначити їх розмір у встановленому законодавством порядку та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Орган державного фінансового контролю проводить державний фінансовий контроль щодо підконтрольних установ. Його право вимоги, передбачені статтею 10 Закону № 2939-XII можуть бути адресовані виключно підконтрольним установам, а звернення до суду в інтересах держави можливе лише у випадку незабезпечення такими установами вимог щодо усунення порушень законодавства з питань збереження і використання активів, виявлених під час здійснення державного фінансового контролю.

Так, позивачем у цій справі є Північний офіс Держаудитслужби як суб`єкт владних повноважень (у розумінні положень КАС), правовий статус якого визначено Законом № 2939-XII, згідно з яким йому надано право звертатися до суду з відповідним позовом про відшкодування збитків. При цьому здійснення органом державного фінансового контролю своїх повноважень (владних управлінських функцій) обумовлює виникнення правовідносин з підконтрольною установою (Національний музей історії України), які мають публічно-правовий характер.

Отже, здійснення органом державного фінансового контролю своїх повноважень (владних управлінських функцій) обумовлює виникнення правовідносин з підконтрольною установою, які мають публічно-правовий характер.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що спір про стягнення завданих збитків, звернений до підконтрольної установи, яка не забезпечила виконання вимог органу державного фінансового контролю, є публічно-правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції, а тому має вирішуватися за правилами КАС.

Аналогічна позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 804/8443/16, від 12 березня 2018 року у справі № 826/9672/17 та від 29 серпня 2018 року у справі № 816/2394/16.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на те, що він не є належним відповідачем у даній справі, оскільки позовні вимоги про стягнення коштів звернені саме до Національного музею історії України як підконтрольної установи Північного офісу Держаудитслужби, а не до інших осіб. У даній справі розгляду підлягають вимоги щодо наявності підстав для стягнення саме з відповідача виявлених ревізією збитків, а не інших осіб, які не є підконтрольними установами у розумінні Закону № 2939-ХІІ.

Тому, колегія суддів відхиляє доводи про те, що внаслідок залучення інших приватних осіб у якості співвідповідачів у даній справі, виключатиме юрисдикцію адміністративного суду щодо розгляду цього спору. Окрім того, заміна відповідача внаслідок чого змінюється підсудність адміністративної справи є неможливою відповідно частини третьої статті 48 КАС (тут і далі у чинній редакції).

Таким чином, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги про скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі, оскільки відповідні доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а спір у даній справі належить до юрисдикції адміністративних судів, що свідчить про відсутність підстав для застосування пункту 1 частини першої статті 238 КАС.

Не зважаючи на те, що вимоги апеляційної скарги стосуються виключно необхідності закриття провадження у справі, колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам апеляційної скарги, що стосуються призначеної судом першої інстанції експертизи.

Відповідно до частини першої статті 102 КАС суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності.

Згідно частини першої статті 103 КАС про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій (яким) доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2017 року за клопотанням відповідача призначено у даній адміністративній справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) у випадку <…> несплати вартості експертизи <…> матеріали справи повертаються органу (особі), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), із зазначенням мотивованих причин неможливості її проведення.

Листом від 02.10.2017 № 18306/18307/17-45 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України повідомив про те, що вартість експертизи оплачено не було та просив визначити особу платника.

Судом першої інстанції направлено відповідачу лист від 16.11.2017 № 826/5725/17/11086/17, у якому повідомлено про те, що відповідач, як ініціатор призначення експертизи, має оплатити її вартість. Суд також наголосив на тому, що нездіснення сплати вартості експертизи може бути підставою для повернення матеріалів справ у зв`язку із неможливістю проведення експертизи.

Не зважаючи на викладене, відповідачем не було оплачено вартість експертизи, внаслідок чого, матеріали справи були повернуті експертною установою до суду без проведення дослідження.

У свою чергу, відповідач у листі та в апеляційній скарзі зазначає, що не мав підстав здійснювати оплату вартості експертизи у зв`язку із відсутністю відповідного рішення суду, яке б зобов`язувало його це зробити.

Водночас, відповідно до частини першої статті 92 КАС (у редакції, чинній на час призначення судом експертизи) витрати, пов`язані із <…> проведенням судових експертиз, несе сторона, яка заявила клопотання про <…> проведення судової експертизи.

Таким чином, обов`язок щодо оплати витрат, пов`язаних із призначеною судом експертизою, покладається саме на відповідача як особу, яка заявила відповідне клопотання. При цьому, такий обов`язок виникає у саме на підставі закону - КАС, а не на підставі рішення суду. Норми чинного на час призначення судом першої інстанції законодавства не передбачають необхідності окремо визначати у судовому рішенні особу, на яку покладаються відповідні витрати.

Відповідно до частини другої статті 49 КАС (у редакції, чинній на час призначення судом експертизи) особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 107 КАС у разі ухилення учасника справи від подання до суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.

Враховуючи, що позивач ухилявся від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків щодо оплати експертизи, що перешкодило її проведенню, суд апеляційної інстанції на підставі частини першої статті 107 КАС визнає встановленими обставини, для з`ясування яких експертиза була призначена: відповідність висновків акту ревізії Державної фінансової інспекції в м. Києві від 13.09.2016 року №04-30/977 щодо порушення Національним музеєм історії України фінансово-бюджетної дисципліни, фактичним результатам фінансово-господарської діяльності Національного музею історії України у період із 01.07.2013 по 01.09.2016, а також підтвердження завдання Національним музеєм історії України збитків державі у період із 01.07.2013 по 01.09.2016.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Колегія суддів наголошує на тому, що ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції, відповідач не навів будь-яких обґрунтувань та не надав жодних доказів щодо суті виявлених ревізією порушень та розміру визначених позивачем збитків. Тобто відповідач жодним чином не довів суду відсутності таких порушень та помилковості визначення збитків.

У свою чергу, в апеляційній скарзі міститься посилання на те, що спірні збитки завдані іншими приватними особами. Проте, суд наголошує, що висновки ревізії та позовні вимоги стосуються виключно завданих збитків на підставі порушень, допущених саме відповідачем, а не будь-якими іншими особами. Тому, саме лише посилання відповідача без жодного обґрунтування та підтвердження на те, що спірні збитки завдані іншими особами, колегія суддів вважає цілком безпідставним та відхиляє.

Враховуючи викладене, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегією суддів не було встановлено, що висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог є помилковими.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного музею історії України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 24.06.2019.