Справа № 640/22281/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 червня 2019 року № 640/22281/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал»

до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про визнання протиправним та скасування наказу, податкового повідомлення-рішення

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Компанія Тітал») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 11 квітня 2016 року №2072 Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № від 22 серпня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на незаконність ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва у справі №758/3187/16-к про призначення документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства України при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд», на підставі якої відповідачем прийнято оскаржуваний наказ від 11 квітня 2016 року №2072. Також, позивач вказує, що відповідач при проведенні перевірки позивача вийшов за межі призначеної ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва у справі №758/3187/16-к перевірки, а саме перевіривши достовірність фінансово-господарських взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд». Незаконність проведення перевірки, на думку позивача, вказує на протиправність податкового повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № від 22 серпня 2016 року, прийнятого на підставі висновків такої перевірки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача зазначив, що відповідачем дотримано вимоги чинного податкового законодавства, які регулюють підстави та порядок прийняття податковим органом наказу про проведення перевірки платника податків. Додаткового представник відповідача вказує, що позивачем до перевірки не було надано первинних документів, що підтверджують транспортування продукції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд». Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до наданих позивачем до перевірки документів неможливо встановити походження товару. Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд» згідно бази даних ІС «Податковий блок» не декларую основних фондів, складських приміщень, залишків товарів. З огляду на викладене, відповідач вказує на безтоварність операцій позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд».

У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач при проведенні перевірки позивача вийшов за межі призначеної ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва у справі №758/3187/16-к перевірки.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Начальником Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві відповідно до вимог підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, у зв`язку з надходженням ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва Роман О.А. у справі №758/3187/16-к за клопотанням слідчого СУ ФР Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві Рудюка О.С. від 15 березня 2016 року, що винесена в межах кримінального провадження №0000232, прийнято наказ від 11 квітня 2016 року №2072, яким призначено проведення документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал» з питань дотримання вимог податкового законодавства України при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд» за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року тривалістю 5 робочих днів з 13 квітня 2016 року.

Наказом начальника Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 14 квітня 2016 року №2230 відповідно до пункту 85.9 статті 85 Податкового кодексу України перенесено строк проведення розпочатої документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал» з 15 квітня 2016 року до дати отримання копій вилучених документів або забезпечення доступу до них.

Також, наказом начальника Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 27 липня 2016 року №4606 відповідно до пункту 82.4 статті 82 Податкового кодексу України поновлено з 28 липня 2016 року проведення документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал» з питань дотримання вимог податкового законодавства України при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд» за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року, призначену згідно з наказом Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 14 квітня 2016 року №2072 тривалістю 3 робочі дні.

На підставі направлення від 11 квітня 2016 року №196/26-15-14-07-01, виданого Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України та вказаних вище наказів проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час проведення фінансово-господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд», за результатом якої складено акт від 08 серпня 2016 року №130-26-15-14-07-01/24571799 (далі - акт перевірки).

Судом встановлено, що перевіркою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал» встановлено порушення пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет на загальну суму 445 564,00 грн.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 22 серпня 2016 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 668 346,00 грн (за основним платежем 445 564,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями 222 782,00 грн.).

Незгода позивача з наказом Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 11 квітня 2016 року №2072 та податковим повідомленням-рішенням № від 22 серпня 2016 року зумовила звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно пункту 61.1 статті 61 Податкового кодексу України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно із підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Пункт 78.1 статті 78 Податкового кодексу України визначає вичерпний перелік обставин для здійснення документальної позапланової перевірки.

Відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки винесену ними відповідно до закону.

Враховуючи викладене, підставою для прийняття контролюючим органом наказу про проведення документальної позапланової перевірки у відповідності до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України є, зокрема, отримання податковим органом рішення слідчого судді про призначення перевірки.

Згідно пункту 78.4 статті 78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Таким чином, з аналізу наведених правових норм суд звертає увагу на те, що документальна позапланова виїзна перевірка проводиться на підставі наказу керівника контролюючого органу та за наявності підстав для її проведення; у свою чергу можливість для проведення документальної позапланової перевірки на підставі підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України та прийняття відповідного наказу виникає при надходженні до контролюючого органу судового рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки.

Як вказано вище, оскаржуваний наказ від 11 квітня 2016 року №2072 винесено на виконання ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва Роман О.А. у справі №758/3187/16-к за клопотанням слідчого СУ ФР Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві Рудюка О.С. від 15 березня 2016 року, що винесена в межах кримінального провадження №0000232.

Оскільки при надходженні до контролюючого органу рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки Податковий кодексу України не передбачає іншого порядку дій, ніж призначення такої перевірки, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ прийнятий на підставі та у межах повноважень, передбачених законом.

Одночасно суд не приймає до уваги доводи позивача про відсутність у слідчого права на звернення до слідчого судді (суду) з клопотанням про проведення перевірок, оскільки законність дій слідчого не є предметом розгляду даного спору. Доказів скасування ухвали слідчого судді матеріали даної справи не містять.

Крім того, згідно із підпунктом 17.1.7 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб).

Виходячи з наведеного, платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. При цьому ці рішення, дія або бездіяльність у будь-якому випадку повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Отже, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Відтак, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Таким чином, наказ є актом одноразового застосування та вичерпує свою дію фактом його виконання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанова Верховного Суду від 21 лютого 2019 року №807/2062/17

Враховуючи факт допущення позивачем посадових осіб контролюючого органу до перевірки, у спірних правовідносинах актом, що має певні правові наслідки, породжує права та обов`язки для платника податків є рішення податкового органу (акт індивідуальної дії), прийняте за результатами проведеної перевірки.

З огляду на викладене вище, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 11 квітня 2016 року №2072 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № від 22 серпня 2016 року, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані з підтвердженням даних, визначених у податковій звітності, обчисленням податку на додану вартість, обчислення об`єкту оподаткування, формуванням виникнення податкових зобов`язань у разі постачання товарів та надання послуг внормовано статтями 14, 44, 198, 201 Податкового кодексу України, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно підпунктом 14.1.36 пункту14.1 статті14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Положеннями статті 185 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;

в) ввезення товарів на митну територію України;

г) вивезення товарів за межі митної території України;

е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку (пункт 187.1 статті 187 Податкового кодексу України).

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість вказаної у податковій накладній , до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій (частина 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Первинні документи по відображенню господарських операцій являються основою і для податкового обліку.

Тому, будь-які документи (у тому числі договори, акти виконаних робіт, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкових пільг мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

У зв`язку з наведеним недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

З огляду на це, предметом доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій з поставки товару та наданні послуг, а тому й обґрунтованість визначення позивачем його податкових зобов`язань.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності зобов`язаний суб`єкт владних повноважень, натомість суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

З матеріалів справи вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд» в особі директора Педоренко О.Б та позивачем укладено наступні договори: від 25 травня 2015 року №25-05/15, від 15 травня 2015 року №15-05/15, від 05 травня 2015 року №05-05/15, від 19 червня 2015 року №19-01-06/15, від 28 травня 2015 оку №28-3-05/15 , від 28 травня 2015 року №28-01-05/15, від 28 травня 2015 року №28-2-05/15, від 10 червня 2015 року, предметом яких є поставка товару згідно специфікацій.

З акту перевірки вбачається, що позивачем надано до перевірки копії: видаткових накладних, відповідно до яких позивачем отримано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд» товар на суму 5 259 624,00 грн в тому числі ПДВ 876 604,00 грн, податкові накладні та виписки по розрахунковому рахунку.

Відповідач в акті перевірки вказує, що суми податку на додану вартість за податковими накладеними виписаними Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд» в сумі 4 445 564,00 грн включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість за травень, червень, липень 2015 року.

Так, відповідач зазначає, що у взаємовідносинах позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд» відсутність реальності господарських операцій підтверджується протоколом допиту свідка ОСОБА_1 , який заперечував свою участь у господарській діяльності названого товариства та вказував, що зареєстрував товариство за грошову винагороду.

Наведене не спростовує існування такої діяльності поза особистою участю зазначеного свідка. Протокол допиту свідка не містить показань щодо обставин реальності господарських операцій.

Відтак, сам факт проведення досудового розслідування не є беззаперечним підтвердженням відсутності реальних правових наслідків всіх господарських операцій товариства.

Крім того, контролюючий орган в акті перевірки не може посилатися лише на наявність матеріалів досудового розслідування щодо контрагента (наприклад, протоколів допиту) як на підставу прийняття оскаржуваного рішення. За відсутності вироку суд не може вважати викладений в акті висновок податкового органу про нереальність господарських операцій обґрунтованим.

Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 816/809/17.

Крім того, суд зауважує, що контролюючим органом всупереч вимог Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента позивача трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для проведення відповідного виду господарської діяльності, обумовлених укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про узгодженість дій між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інкор-Трейд» з метою незаконного отримання податкової вигоди або обізнаності позивача з будь-якими протиправними діями свого контрагента.

Стосовно тверджень відповідача про відсутність необхідних матеріальних та трудових ресурсів у контрагента позивача, необхідно відмітити, що згідно із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 30 січня 2018 року №К/9901/921/18, від 27 лютого 2018 року №К/9901/4256/17, від 06 лютого 2018 року №К/9901/8403/18, від 30 січня 2018 року №К/9901/5786/18, відсутність у контрагента позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Слід зазначити, що податковий орган не посилається на відсутність реєстрації податкових накладних, на підставі яких позивачем нараховано податок на додану вартість у встановленому порядку.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність реального характеру виконання позивачем та його контрагентом своїх зобов`язань по вказаних вище договорах з наведених підстав, є необґрунтованими.

Наявні в матеріалах справи документи, перелік яких наведено вище, в силу вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку №88, є первинними документами та мають всі необхідні встановлені законом обов`язкові реквізити.

Докази того, що вказані документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні.

Враховуючи зазначене та те, що судом в межах розгляду цієї адміністративної справи не встановлено ознак фіктивності укладених між позивачем та його контрагентом правочинів, суд приходить до висновку про необґрунтованість висновків, викладених відповідачем в акті перевірки про порушення позивачем вимог податкового законодавства, та, як наслідок, протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Згідно із частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал» задовольнити частково.

2.Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві № від 22 серпня 2016 року.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Тітал» (01033, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 71, квартира 37а, ) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 10 025 (десять тисяч двадцять п`ять) гривня 19 копійок за рахунок бюджетних асигнувань до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко