Справа № 440/4410/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 р.Справа № 440/4410/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: О.В. Гіглава, м. Полтава) від 22.02.2019 року (повний текст складено 28.02.19 року) по справі № 440/4410/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРК СТРОЙ"

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправними та скасування постанови і припису,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ "МАРК СТРОЙ", звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив визнати протиправними та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області про накладення штрафу від 27.09.2018 р. № ПЛ1916/152/АВ/П/ТД-ФС та п. 1 припису про усунення виявлених порушень від 05.09.2018 р. № ПЛ1916/152/АВ/П.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувані постанова та пункт 1 припису прийняті необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, упереджено, оскільки ні акт інспекційного відвідування, ні припис не були надані керівнику товариства. Вказує, що товариство не допускало порушення ч. 3 ст. 24 КзпП України в частині допущення до роботи найманого працівника ОСОБА_1 в період з серпня 2017 року по серпень 2018 року без належного оформлення трудових відносин, у зв`язку з чим на товариство безпідставно накладено штраф у розмірі 111690,00 грн., оскільки відносини товариства з ОСОБА_1 не мали характеру трудових відносин, остання не підпорядковувалася правилам внутрішнього трудового розпорядку товариства, сама організовувала свою роботу і виконувала її на власний ризик.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2019 року по справі № 440/4410/18 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.08.2018 р. до Управління Держпраці у Полтавській області надійшов лист Полтавського ОУПФУ Полтавської області від 31.07.2018 р. №17765/10-66 (а.с. 59), з переліком страхувальників, у яких відбулося зменшення чисельності штатних працівників за травень 2018 року, а також з переліком страхувальників, у яких по застрахованих особах наявна ознака неповний робочий час за травень 2018 року, у яких застраховані особи виконували роботи (надавали послуги) за цивільно-правовими договорами за травень 2018 року, серед яких значилося ТОВ "МАРК СТРОЙ" (а.с. 59 звор. стор.).

У зв`язку з цим, 31.08.2018 р. начальником Управління Держпраці у Полтавській області Щербак С.Л. видано наказ №155П "Про проведення заходів державного контролю", яким, зокрема, наказано провести інспекційне відвідування ТОВ "МАРК СТРОЙ" щодо дотримання ним вимог законодавства про працю у зв`язку з надходженням листа Полтавського ОУПФУ Полтавської області від 31.07.2018 р. №17765/10-66 (а.с. 60). Також, 03.09.2018 р. за номером №1605 начальником Управління Держпраці у Полтавській області Щербак С.Л. оформлено направлення на проведення заходу державного контролю, яким проведення інспекційного відвідування ТОВ "МАРК СТРОЙ" на предмет додержання ним вимог законодавства про працю доручено головному державному інспектору Братусь Л.О. (а.с. 58). Копію вказаного направлення 04.09.2018 р. вручено економісту товариства ОСОБА_3 (а.с. 58 звор. стор.).

У період з 04 по 05 вересня 2018 року інспектором праці Братусь Л.О. у присутності економіста ОСОБА_3 . проведено інспекційне відвідування ТОВ "МАРК СТРОЙ", юридична адреса: вул. Котляревського, б. 22Б, офіс 75, м. Полтава, за наслідками якого складено акт №ПЛ1916/152/АВ від 05.09.2018 р., яким, зокрема, зафіксовано порушення товариством ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України щодо допуску працівників до роботи без укладення трудового договору (а.с. 61-70).

У зв`язку з цим, 05.09.2018 р. Управлінням Держпраці у Полтавській області складено припис про усунення виявлених порушень № ПЛ1916/152/АВ/П, пунктом 1 якого приписано товариству у строк до 05.10.2019 р. усунути порушення законодавства про працю, що вразилося у допущенні працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням керівника шляхом зміни трудового договору цивільно-правовим, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України (а.с. 71-74).

Згідно акту про відмову від підпису від 25.09.2018 р. № ПЛ1916/152/АВ/ВП, станом на 20.09.2018 р. примірник акту та припису повернуто товариством без підпису (а.с. 76).

Також, судом першої інстанції встановлено, що 27.09.2018 р. першим заступником начальника Управління Держпраці у Полтавській області Масленко О.І. прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ПЛ1916/152/АВ/П/ТД-ФС, якою на ТОВ "МАРК СТРОЙ" накладено штраф у розмірі 111690,00 грн (а.с. 95-96).

Не погодившись прийнятими відповідачем приписом в частині пункту 1 та постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що ТОВ "МАРК СТРОЙ" не було допущено порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а тому припис відповідача (в частині пункту 1) та постанова про накладення штрафу є неправомірними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що між ТОВ "МАРК СТРОЙ" (замовником) та фізичною особою ОСОБА_1 укладені наступні цивільно-правові договори:

1) від 01.08.2017 р., з урахуванням додаткової угоди до нього від 01.08.2017 р., за умовами яких замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання по виконанню таких робіт (наданню послуг): малярно-штукатурні роботи при реконструкції приміщень нейрохірургічного відділення з відкриттям блоку інтенсивної терапії Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В. Скліфосовського по вул. Шевченка, 23 у м. Полтаві - виконати роботи по поліпшеному штукатуренню стін в об`ємі 187,5 м2 в строк з 01.08.2017 р. по 30.09.2017 р.; за виконану роботу замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі 6000,00 грн; термін дії договору з 01.08.2017 р. по 30.09.2017 р. (а.с. 34-35);

2) від 02.10.2017 р., за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання по виконанню таких робіт (наданню послуг): малярно-штукатурні роботи при реконструкції приміщень нейрохірургічного відділення з відкриттям блоку інтенсивної терапії Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В. Скліфосовського по вул. Шевченка, 23 у м. Полтаві - виконати роботи по фарбуванню стін водоемульсійною фарбою в об`ємі 300 м2 в строк з 02.10.2017 р. по 31.12.2017 р.; за виконану роботу замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі 4500,00 грн; термін дії договору з 02.10.2017 р. по 31.12.2017 р. (а.с. 36);

3) від 02.01.2018 р., за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання по виконанню таких робіт (наданню послуг): малярно-штукатурні роботи при реконструкції приміщень нейрохірургічного відділення з відкриттям блоку інтенсивної терапії Полтавської обласної клінічної лікарні ім. М.В. Скліфосовського по вул. Шевченка, 23 у м. Полтаві - виконати роботи по поліпшеному штукатуренню стін в об`ємі 150 м2 в строк з 02.01.2018 р. по 30.04.2018 р.; за виконану роботу замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі 6000,00 грн; термін дії договору з 02.01.2018 р. по 30.04.2018 р. (а.с. 37);

4) від 01.05.2018 р., за умовами якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання по виконанню таких робіт (наданню послуг): малярно-штукатурні роботи при реконструкції хіміотерапевтичного відділення обласного клінічного онкологічного диспансеру по вул. Миколи Дмітрієва, 7а у м. Полтаві - виконати роботи по поліпшеному штукатуренню стін в об`ємі 83,33 м2 та фарбуванні стін водоемульсійною фарбою в об`ємі 66,66 м2 в строк з 01.05.2018 р. по 31.08.2018 р.; за виконану роботу замовник сплачує виконавцю винагороду в розмірі 6000,00 грн; термін дії договору з 01.05.2018 р. по 31.08.2018 р. (а.с. 38).

Результати виконаних ОСОБА_1 на користь ТОВ "МАРК СТРОЙ" робіт оформлені відповідними актами приймання-передачі виконаних робіт: від 29.12.2017 р., від 30.11.2017 р., від 31.10.2017 р., від 29.09.2017 р., від 31.08.2017 р., від 31.08.2018 р., від 31.07.2018 р., від 30.06.2018 р., від 31.05.2018 р., від 30.04.2018 р., від 31.03.2018 р., від 28.02.2018 р. та від 31.01.2018 р. (а.с. 39-51). Отримання виконавцем робіт винагороди підтверджується наданими позивачем видатковими касовими ордерами: від 29.12.2017 р., від 30.11.2017 р., від 31.10.2017 р., від 29.09.2017 р., від 31.08.2017 р., від 31.08.2018 р., від 31.07.2018 р., від 30.06.2018 р., від 31.05.2018 р., від 30.04.2018 р., від 31.03.2018 р., від 28.02.2018 р. та від 31.01.2018 р. (а.с. 104-116).

Колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 1 КЗпП України, цей кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

За визначенням ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Отже, діяльність працівника в рамках трудового договору характеризується наступними правовими ознаками: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); не на свій страх і ризик, а шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Вказані ознаки трудового договору витікають, як зі статей КЗпП, так і з спеціальних законів, що регулюють трудові відносини (зокрема Закону України «Про відпустки», Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про охорону праці»).

В свою чергу, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 ст. 837 ЦК України).

Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 839 ЦК України).

Таким чином, основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик; предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт, за наслідками яких замовник зобов`язується оплатити підрядникові виконану ним роботу, тобто предметом є кінцевий результат, а не процес праці; метою договору підряду є отримання певного матеріального результату.

Судовим розглядом встановлено, що цивільно-правові договори, укладені між позивачем та вказаною вище особою не були визнані недійсними чи неукладеними у порядку встановленому законом.

Колегія суддів зазначає, що чинне законодавство України не містить жодного обов`язкового припису щодо того, у яких саме випадках сторони певного зобов`язання зобов`язані укладати саме трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт. Отже, потенційні сторони такого зобов`язання цілком вільні у своєму виборі форми втілення власних правових відносин, а тому вони на свій розсуд вправі визначати вид майбутнього договору, що може укладатися між ними.

В свою чергу, юридичні особи не обмежені в праві залучати фізичних осіб до виконання певного виду роботи на підставі цивільних договорів, і не зобов`язані законодавством укладати тільки трудові договори.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 08.05.2018 р. (справа № 127/21595/16-ц) дійшов аналогічного висновку, зазначивши, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем протягом серпня 2017 року - травня 2018 року укладено ряд однотипних за своїм змістом договорів підряду на виконання робіт, предметом яких є виконання малярно-штукатурних робіт при реконструкції приміщень. Цими договорами також передбачено, що місце роботи та їх об`єм. Також, передбачено, що замовник забезпечує виконавця усім необхідним для виконання роботи.

З системного аналізу умов цих договорів вбачається, що їх предметом є саме кінцевий результат праці, а не сам її процес, в той час, як для трудових договорів характерним було б зворотнє. Умови договору були виконі сторонами, що підтверджується актами приймання виконаних робіт.

З огляду на предмет укладених договорів та визначення поняття договору підряду та трудового договору, аргументи відповідача про трудовий характер відносин між позивачем та вищезазначеною особою, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а тому такі дії позивача та виконавця за цивільно-правовими договорами не свідчать про жодні трудові відносини в межах вже існуючої підприємницької діяльності позивача, а є конкретними строковими договірними відносинами на виконання наперед визначених послуг та здійснення оплати по факту виконаної роботи.

Таким чином, у разі надання послуг не на підставі трудового договору, а відповідно до договору підряду (цивільно-правового договору), трудові відносини не виникають, а тому застосування штрафних санкцій за порушення позивачем вимог трудового законодавства в цій частині є неправомірним.

Крім того, ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлена трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

За цивільним договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами.

Відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що позивач виплачував вказаним вище особам заробітну плату та забезпечував умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, а ці особи дотримувалась внутрішнього трудового розпорядку, що є обов`язковими ознаками трудового договору відповідно до вимог ч.1 ст.21 КЗпП України.

Матеріали справи не містять доказів того, що стосовно цих осіб видавався наказ або розпорядження про прийняття на роботу, та вівся облік її робочого часу.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлені у цій справі обставини свідчать саме процивільно-правові, а нетрудові відносини між позивачем та вказаною вище особою.

Що стосується посилання апелянта на те, що в межах спірних правовідносин існують приховані трудові відносини між підприємством позивача та ОСОБА_1 , оскільки цивільно-правовий договір передбачає виконання функцій властивих саме найманому працівнику згідно класифікації професій, колегія суддів зазначає, що вказані доводи є лише припущеннями відповідача, які не підтверджені належними та допустимими доказами. В той час, характер виконуваної найманим працівником роботи, тимчасовість її виконання та встановлення конкретного об`єму роботи свідчить про зворотнє.

Що стосується посилання апелянта на те, що дії позивача щодо надання трудовому договору форми цивільно-правової угоди перешкоджає реалізації працівнику права гарантованого фізичним особам приписами ст. 2 КЗпП України (права на працю), колегія суддів зазначає, що згідно наданих ОСОБА_1 пояснень в якості свідка в суді першої інстанції, остання пояснила, що виконувала малярно-штукатурні роботи на користь ТОВ "МАРК СТРОЙ" згідно цивільно-правових договорів, оскільки потребувала можливості виконувати роботи не кожен день, або не протягом повного робочого часу. Така необхідність була зумовлена тим, що їй необхідно було мати вільний час для догляду за онукою. ОСОБА_1 використовувала власні інструменти для виконання робіт, а розхідними матеріалами (шпаклівка, фарба, тощо) її забезпечувало товариство. При цьому, свідок зауважила суду також на те, що з лютого 2019 року остання працює на ТОВ "МАРК СТРОЙ" по трудовій книжці, оскільки онуку вже має змогу доглядати інша бабуся.

Наведене свідчить про те, що працівник, який виконував роботу за умовами цивільно-правового договору, з урахуванням характеру та тимчасовості виконуваної роботи, не вважав, що такими діями (шляхом укладення цивільно-правових угод) порушується її право на працю, що передбачене ст. 2 КЗпП України. Натомість, цивільно-правові угоди підписані сторонами, умови договорів виконані в повному обсязі та без зауважень з боку сторін цього договору до один одного.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачекs.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Колегія суддів враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2019 року по справі № 440/4410/18 прийняте з порушенням норм матеріального права, воно підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2019 року по справі № 440/4410/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 21.06.2019 року