Справа № 640/6059/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6059/19 Суддя (судді) першої інстанції: Донець В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Ганечко О.М.

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій, скасування постанови, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в якому просить суд: визнати протиправними дії старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного управління юстиції у місті Києві Рибчинського О.В. з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.03.2019 щодо стягнення виконавчого збору в сумі 103 257,41 грн. у виконавчому провадженні №58594043 та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 12.03.2019 щодо стягнення боргу в сумі 103 257,41 грн. у виконавчому провадженні №58594043.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що виконавчий збір фактично є санкцією, що застосовується до боржника за невиконання рішення до відкриття виконавчого провадження та початку його примусового виконання, та в жодному випадку не є «винагородою» державного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення.

Звертає увагу, що державним виконавцем не було надіслано на адресу боржника оскаржувану постанову та постанову про стягнення витрат у виконавчому провадженні від 12.03.2019.

Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що підставою для відкриття виконавчого провадження ВП №58594043 від 12.03.2019 зазначено постанову №46332284 від 12.03.2019 - постанову про закінчення виконавчого провадження, що не узгоджується з нормами Закону України «Про виконавче провадження».

В судове засідання з`явився представник позивача, який підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Надаючи правову оцінку обставинам справи судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Гречухом О.Я. прийнято постанову від 05.02.2015 про відкриття виконавчого провадження №46332284 на підставі виконавчого листа Деснянського районного суду міста Києва від 16.06.2014 №2-2393/2013 та встановлено строк для самостійного виконання рішення.

Як зазначає позивач, 19.12.2018 ним перераховано кошти на депозитний рахунок Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, відповідно самостійно погашено суму заборгованості перед стягувачем.

У подальшому, старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинським О.В. прийнято постанову від 12.03.2019 про закінчення виконавчого провадження №46332284 у зв`язку з виконанням рішення суду в повному обсязі.

У той же час, з матеріалів виконавчого провадження №58594043 вбачається, що старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинським О.В. прийнято постанову від 12.03.2019 у виконавчому провадженні №46332284 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 103 257,41 грн.

На підставі постанови від 12.03.2019 у виконавчому провадженні №46332284 про стягнення виконавчого збору старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинським О.В. прийнято постанову від 12.03.2019 про відкриття виконавчого провадження №58594043.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки оскаржувана постанова від 12.03.2019 у виконавчому провадженні №58594043 ухвалена державним виконавцем на підставі постанови від 12.03.2019 у виконавчому провадженні №466332284 про стягнення виконавчого збору та відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час відкриття виконавчого провадження №46332284 згідно постанови від 05.02.2015 чинним був Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV«Про виконавче провадження», відтак, підстави, порядок та процедура здійснення виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV.

Разом з тим, відповідно до п. 7 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.06.2016, визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що спірна постанова від 12.03.2019 про відкриття виконавчого провадження №58594043 винесена на підставі норм Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 13 Закону «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, прийняття державним виконавцем певного процесуального акту, який має індивідуальний та самостійний характер, підпадає під поняття «виконавча дія».

Колегія суддів зазначає, що законодавцем не визначено, що, саме, виконавчі провадження, здійснення яких розпочато до набрання чинності новим Законом «Про виконавче провадження» виконуються до їх завершення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, а, натомість, визначено такий порядок виключно для здійснення окремих самостійних процесуальних дій (виконавчих дій), які розпочаті та не завершені на момент набрання Законом юридичної сили.

Прийняття відповідачем спірної постанови є окремою виконавчою дією, яка здійснена виконавцем 12.03.2019, тобто після набрання чинності новим Законом «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Як свідчать матеріали справи, 12.03.2019 старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Рибчинським О.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №46332284 на підставі п. 9 частини 1 статті 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням рішення суду в повному обсязі.

Вказане обумовлено тим,що у відповідності до платіжних доручень та розпоряджень, які містяться у матеріалах виконавчого провадження №46332284 перераховано на користь стягувача ПАТ «Універсал Банк» на користь боржника - ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 041 123, 66 грн., про що не заперечує позивач у своєму позові.

При цьому, позивачем у рамках даної справи не оскаржується постанова від 12.03.2019 про закінчення виконавчого провадження №466332284, що позбавляє суд надавати оцінку правомірності її винесення.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону №1404-VIII в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Так, статтею 27 Закону №1404 встановлено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Зважаючи на викладене, відповідачем було прийнято постанову від 12.03.2019 у виконавчому провадженні №58594043 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 103 257,41 грн.

Посилання апелянта на те, що позивача вже було притягнуто до відповідальності шляхом винесення постанови від 08.02.2018 в рамках виконавчого провадження №466332284 про стягнення виконавчого збору та рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.04.2018 №826/4033/18 така постанова була скасована, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки підставою для винесення оскаржуваної постанови слугувала саме постанова від 12.03.2019 про закінчення виконавчого провадження №466332284, яка на даний час є чинною та у судовому або адміністративному порядку не скасована.

Вказане також спростовує доводи позивача про невідповідність підстав для відкриття виконавчого провадження №58594043 та зазначення постанови від 12.03.2019 про закінчення виконавчого провадження №466332284 в якості виконавчого документу, який підлягає виконанню.

Крім того, у матеріалах справи наявний супровідний лист від 12.03.2019 та копія конверта про направлення позивачу оскаржуваної постанови та отримання останнім 02.04.2019 , що свідчить про недостовірність тверджень позивача про не направлення йому до відома постанови та ознайомлення лише в судовому засіданні 20.05.2019.

За таких обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій, скасування постанови - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови виготовлено 20.06.2019