Справа № 140/448/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/5022/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року у справі № 140/448/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Денисюк Р.С.,

час ухвалення рішення - 28.03.2019 року,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 28.03.2019 року

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області (далі - Луцьке ОУПФУ Волинської області, відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо не поновлення пенсії; визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії від 23.08.2018 та зобов`язання провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 шляхом її призначення відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Позовній вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.12.1992 позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль. З метою реалізувати своє право на поновлення пенсії, позивач звернулася до відповідача із заявою про поновлення їй виплати пенсії, однак відповідач листом від 23.08.2018 відмовив у поновленні виплати пенсії, з підстав відсутності міждержавної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем , у зв`язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено її конституційне право як громадянина України на отримання пенсії.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що при встановленні протиправності дій органу пенсійного фонду щодо його незаконної відмови у поновленні пенсії слідує поновлення пенсії без обмеження будь-яким строком.

Просить змінити рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року та поновити виплату пенсії з 07.10.2009 року.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що 08.08.2018 уповноважений представник позивача на підставі довіреності подав до Луцького ОУПФ України Волинської області заяву з усіма необхідними документами, в якій позивач просив поновити та виплачувати ОСОБА_1 раніше призначену пенсію з 07.10.2009.

Відтак, права позивача належать захисту саме з дати звернення його представника із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 08.08.2018, а не з 07.10.2009.

Отже, в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , є громадянкою України, до грудня 1992 року проживала на території України за адресою: АДРЕСА_1 та отримувала пенсію за віком.

В подальшому, 17.12.1992 року виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль, у зв`язку з чим виплату пенсії припинено.

08.08.2018 за вих. № 3097 представники позивача за нотаріально посвідченою довіреністю звернулися до Луцького ОУПФУ Волинської області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком (а.с. 93-96).

Листом від 22.08.2018 Луцьке ОУПФУ Волинської області повідомило, що призначення та виплата пенсії громадянам України, які проживають за її межами, та громадянам інших країн, які переїхали на постійне місце проживання до України, здійснюється згідно з пенсійним законодавством України. На даний час Пенсійний фонд України виконує зобов`язання за 19 міжнародними договорами про соціальне (пенсійне) забезпечення. 28.09.2012 було підписано угоду між Україною та Ізраїлем про соціальне забезпечення. 22.10.2013 зареєстровано Проект Закону «Про ратифікацію Угоди між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення», однак 22.04.2014 проект закону відкликано. Відтак, на сьогодні питання пенсійного забезпечення між Україною та державою Ізраїль залишається не врегульованим, однак ведеться робота з питання щодо виплати пенсій громадянам України, які репатріювалися до держави Ізраїль (а.с. 98).

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Ч.2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 49 Закону № 1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Статтею 51 Закону № 1058-ІV визначено, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, положення пункту 2 частини першої статті 49 та положення другого речення статті 51 вказаного Закону визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV.

У пункті 3.3 цього рішення Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З огляду на наведе, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виходячи з припису статті 122 КАС України, права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку звернення до суду, у зв`язку з чим зобов`язав відповідача поновити виплату пенсії з 08 серпня 2018 року.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на Управління ПФУ обов`язок поновити позивачу пенсію та правильно визначив дату з якої необхідно її поновити.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку апеляційного суду та не дають підстав вважати, що цим судом невірно застосовано норми матеріального права в межах доводів апеляційної скарги.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 справа № 752/10522/16-а, від 13 грудня 2018 року у справі № 607/19541/15-а, від 12 червня 2018 року у справі № 577/50/17-а.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законними і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року у справі № 140/448/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 19.06.2019 року