Справа № 320/2657/19
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

30 травня 2019 року м. Київ № 320/2657/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області в особі відділу містобудування та архітектури , інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області в особі відділу містобудування та архітектури, інспекції ДАБК Ірпінської міської ради Київської області про визнання протиправними та скасування наказів: відділу містобудування та архітектури виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області №67 від 08.04.2019 р. про скасування містобудівних умов та обмежень; інспекції ДАБК Ірпінської міської ради Київської області № 122 від 09.04.2019 р. "Про скасування реєстрації повідомлення про початок виконання; зобов`язання Інспекції ДАБК Ірпінської міської ради Київської області поновити реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації".

Відповідно до частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, поміж іншого, чи: належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і, чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши подані документи, суд приходить до висновку про необхідність відмови відкриття провадження у справі, з огляду на таке:

з позовної заяви та доданих до неї матеріалів убачається, що заявником оскаржуються накази: відділу містобудування та архітектури Ірпінської міської ради №67 від 08.04.2019 р. про скасування містобудівних умов та обмежень за №0031-05-2018 від 16.05.2018 р та від 09.04.2019 р. №122, яким скасовано реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта будівництва до експлуатації з одночасним зобов`язанням поновити реєстрацію скасованих документів.

В обгрунтування позову заявник вказав, що він є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , одержаної з цільовим призначенням для здійснення підприємницької діяльності та об`єкту нерухомого майна, в складі якого знаходиться виробниче приміщення літери Г, Г1, Г2. Право власності на вказані об`єкти підтверджується свідоцтвом від 26.11.2013 р. №13480462. БТІ було видано технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, який було введено в експлуатацію та використовується на час звернення позивача до суду.

Незважаючи на введення об`єкта будівництва в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього, відповідач скасував містобудівні умови та обмеження №0031-05-2018 від 16.05.2018 р. і, як вказує позивач, вже після того як він (об`єкт) був введений в експлуатацію, у зв`язку з чим звернувся до суду на оскарження прийнятих рішень.

Вирішуючи питання щодо відмови у відкритті провадження у справі, суд зважив на таке:

публічно-правовий спір необхідно розглядати у єдності його матеріального та процесуального аспектів. Матеріальний аспект публічно-правового спору розкриває сутність протиріч між суб`єктами такого спору, які виникли у зв`язку з реалізацією прав, свобод та інтересів цих суб`єктів у сфері публічно-правових відносин. Процесуальний аспект розкриває сутність публічно-правового спору як предмета розгляду адміністративним судом, тобто адміністративної справи.

Суб`єктами публічно-правового спору є особи, між якими виникли розбіжності з приводу реалізації їх прав та обов`язків у публічно-правових відносинах.

Об`єктом публічно-правового спору є права, свободи та інтереси, реалізації або задоволенню яких перешкоджає суб`єкт владних повноважень. Предметом публічно-правового спору є рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, а також дії чи бездіяльність суб`єктів публічно-правових відносин, які не є суб`єктами владних повноважень, але є суб`єктами публічно-правового спору.

При цьому, потрібно зауважити, що до юрисдикції адміністративних судів належать не усі публічно-правові спори, а лише ті, одним із учасників у яких є суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції, за незначними винятками, зокрема, у сфері виборчих правовідносин. Тобто не відносяться до адміністративної юрисдикції спори з публічно-правових відносин, де відсутній суб`єкт, який наділений публічно-владними повноваженнями та/або з відносин, де такий суб`єкт хоч і є, але він не здійснює владні управлінські функції (наприклад, з відносин щодо прийняття законів чи ухвалення судового рішення).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене суб`єктивне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а та від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16.

Як слідує із змісту позовної заяви, відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, здійснив перевірку та прийняв рішення стосовно об`єкта нерухомого майна, який, на момент звернення до суду, було введено в експлуатацію і щодо якого прийнято рішення про визначення його власника ОСОБА_1 , який, у свою чергу вважає, що діями та рішеннями відповідача порушені його права.

Відповідно до ч.1-2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

На підставі ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 16 ЦКУ , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; і т.п. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Аналіз спірних правовідносин у співставленні з нормами процесуального законодавства дає підставі для висновку про наявність у даній справі спору про право та неправильне обрання позивачем способу його захисту.

У ситуації, що розглядається, суб`єктний склад учасників спірних правовідносин не є вирішальним для визначення предметної підсудності справи. Судом при розмежуванні підсудності за основу взято предмет спору,- об`єкт нерухомого майна, право власності на який оформлено на заявника, тому будь-які дії стосовно цього об`єкту, всупереч його інтересам, є проявом зазіханням на власність.

Таким чином, аналіз фактичних обставин справи свідчить, що між учасниками існує спір про право, який не може бути предметом розгляду адміністративного суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні цього Суду у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Зважаючи на наведене й ураховуючи суть та суб`єктний склад спірних правовідносин, суд застосовує до справи положення п.1 ч.1 ст.170 КАСУ та відмовляє у відкритті провадження у справі.

Керуючись статтями 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області (код 3741912, м. Ірпнінь Київської області, вул. Шевченка, 2а), інспекції державного архітектурно-будівельного контролю ( код відсутній, оскільки інспекція не є юридичною особою та не може виступати відповідачем, м. Ірпінь Київської області, вул. Шевченка, 2а) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії.

2. Роз`яснити позивачеві, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

3. Копію ухвали разом з матеріалами позовної заяви надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення (підписання) ухвали.

Суддя Брагіна О.Є.