Справа № 826/1035/17
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1035/17 Суддя (судді) першої інстанції: Аблов Є.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Аліменка В.О.,

суддів - Безименної Н.В, Кучми А.Ю.,

за участю секретаря - Столяр В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поневолення на роботі, стягнення суми заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач), у якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 14 грудня 2016 року №3941-о, поновити його на роботі, на посаді, яка за своїми умовами праці, функціональними обов`язками та повноваженнями відповідає або є рівнозначною займаній ним станом на 14 грудня 2016 року посаді, зобов`язати Державну фіскальну службу України видати наказ про поновлення позивача на попередній роботі з 14 грудня 2016 року та невідкладно допустити його до роботи, зобов`язати Державну фіскальну службу України виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2016 року по дату поновлення на роботі, допустити до негайного виконання рішення суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року позов задоволено повністю.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, однак на час попередження Позивача про звільнення, а також на момент звільнення у Відповідача були наявні вакантні посади, які працівнику запропоновані не були. При цьому суд зауважив, що наявність правового акту, яким передбачено скорочення вакантних посад, не може бути підставою для невиконання обов`язку щодо вжиття заходів з працевлаштування особи, якщо такі посади наявні. Викладене, на переконання суду, свідчить, що Позивач підлягає поновленню на рівнозначній посаді, що відповідатиме належному способу захисту прав останнього.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив державну службу на посаді головного державного інспектора відділу перевірки дотримання митного законодавства управління аналітичної роботи у сфері зовнішньо - економічної діяльності Департаменту аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Державної фіскальної служби України.

20 травня 2016 року позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади у зв`язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України. Також зазначено про відсутність на дату попередження про наступне вивільнення в апараті ДФС рівнозначних або нижчих вакантних посад, що передбачають виконання роботи за професією чи спеціальністю, що відповідали б кваліфікації позивача, та не потребують обов`язкового проведення конкурсу відповідно до Закону України "Про державну службу".

20 жовтня 2016 року позивачу було запропоновано наявні посади відповідно до штатного розпису ДФС, а саме: провідного інспектора відділу електронного документообігу та архіву управління організації документування і роботи з документами Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури, головного державного інспектора відділу євроінтеграції та проектів розвитку управління міжнародних зв`язків Департаменту організації роботи Служби на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2 , головного державного інспектора відділу бюджетування підвідомчих установ і підприємств та фінансового супроводження в рамках міжнародного співробітництва управління бюджетування та методології Департаменту фінансування, бухгалтерського обліку та звітності.

Позивач погодився на запропоновану посаду головного державного інспектора відділу євроінтеграції та проектів розвитку управління міжнародних зв`язків Департаменту організації роботи Служби, однак в подальшому не завершив процедуру переведення на обрану посаду, що не заперечувалось сторонами під час судових засідань.

У подальшому, згідно з пропозицією (без дати) позивачу були запропоновані наступні наявні посади відповідно до штатного розпису ДФС, а саме: провідний інспектор загального відділу управління документального забезпечення Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури, провідного інженера відділу експлуатації майна управління матеріального забезпечення, закупівель та експлуатації майна Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури, провідного інспектора відділу експедиції управління документального забезпечення Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури, від яких позивач відмовився, а також відмовився від проставлення підпису у рядку "Погоджуюсь (відмовляюсь)", про що 14 грудня 2016 року головним державним інспектором відділу кадрового адміністрування апарату управління роботи з персоналом апарату Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом Державної фіскальної служби України ОСОБА_3 , головним державним інспектором відділу кадрового адміністрування апарату управління роботи з персоналом апарату Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом ДФС України Кушнір С . І . та головним державним інспектором відділу кадрового адміністрування апарату управління роботи з персоналом апарату Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом Департаменту кадрової політики та роботи з персоналом ДФС України Тарасенко В.Ю . складено Акт про відмову ОСОБА_1 ознайомитись з письмовою пропозицією наявних посад відповідно до штатного розпису ДФС.

Наказом № 3941-о від 14 грудня 2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до статей 44, 49-2 КЗпП України, частини 4 статті 87 Закону України "Про державну службу", наказів ДФС України від 02 листопада 2015 року №834 "Про затвердження Плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників Державної фіскальної служби", від 30 грудня 2015 року №1022 "Про скорочення чисельності та введення в дію Структури Державної фіскальної служби України", позивача звільнено з 14 грудня 2016 року із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України із виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати та грошової компенсації за невикористані 32 календарних дні основної щорічної відпустки за періоди роботи з 26 квітня 2015 року по 25 квітня 2016 року тривалістю 27 календарних днів та з 26 квітня 2016 року по 14 грудня 2016 року тривалістю 5 календарних днів, а також за невикористані 60 календарних днів додаткової відпустки державного службовця за періоди роботи з 23 вересня 2013 року по 22 вересня 2014 року тривалістю 15 календарних днів, з 23 вересня 2014 року по 22 вересня 2015 року тривалістю 15 календарних днів, з 23 вересня 2015 року по 22 вересня 2016 року тривалістю 15 календарних днів та з 23 вересня 2016 року по 22 вересня 2017 року тривалістю 15 календарних днів.

Проте, позивач вказує на те, що йому було запропоновано не всі наявні вакансії на день звільнення.

Вказане стало причиною звернення позивача до суду з адміністративним позовом.

Судом першої інстанції задоволено позовні вимоги у повному обсязі виходячи з того.

Відповідач відповідно до вимог частини 3 статті 49-2 КЗпП України не виконав, оскільки згідно з переліком вакансій станом на 14 грудня 2016 року та на 15 грудня 2016 року, наданого представником відповідача 14 листопада 2017 року разом з доповненнями до заперечень проти позовної заяви, були наявні наступні посади, а саме: три вакантні посади в Департаменті організації роботи Служби, 3 посади в Департаменті матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури, дві посади у Департаменті кадрової політики та роботи з персоналом, одна посада в Департаменті фінансування, бухгалтерського обліку та звітності, 5 вакантних посад в Департаменті внутрішнього аудиту, одна посада у Департаменті аудиту, дві посади у Департаменті організації митного контролю, одна посада у Департаменті адміністрування митних платежів та дві посади у Департаменті боротьби з митними правопорушеннями.

Разом з тим, лише три посади з усіх вищеперелічених посад були запропоновані позивачу.

При цьому згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у разі скорочення чисельності або штату державних службовців або реорганізації державного органу припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення можливе за умови, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Отже, тільки за відсутності інших рівноцінних вакантних посад відповідач міг запропонувати позивачу всі інші вакантні посади, іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну службу" рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу також не були запропоновані посади, які були вакантними станом на 14 грудня 2016 року, згідно з наданим представником відповідача переліком вакансій, зокрема такі рівнозначні посади як: головний державний інспектор відділу організації та проведення заходів управління організаційно - контрольного забезпечення Департаменту організації роботи Служби, головний державний інспектор на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5 відділу євроінтеграції та проектів розвитку управління міжнародних зв`язків Департаменту організації роботи Служби, головний державний ревізор - інспектор відділу тематичних перевірок Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор відділу розгляду скарг Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_6 відділу комплексного контролю Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_7 відділу координації та аналізу Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор відділу перевірок з окремих питань управління перевірок окремих питань Департаменту аудиту, головний державний інспектор відділу автентичності документів та аналізу цінової інформації управління митної вартості Департаменту адміністрування митних платежів.

Отже, станом на 14 грудня 2016 року позивачу були запропоновані не всі рівнозначні посади, які були вакантні в ДФС України на той час, згідно з пропозиціями від 20 жовтня 2016 року та 14 грудня 2016 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, визначено Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу".

Статтею 43 Закону України "Про державну службу" передбачено, що підставами для зміни істотних умов державної служби є, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Також ст.87 Закону України "Про державну службу" передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі п.1 ч.1 цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі п.1 ч.1 цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Процедура, порядок вивільнення державних службовців у випадку ліквідації держоргану здійснюється законодавством про працю, тобто за правилами визначеними Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до п. ч.ч. 1,2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у п.п.1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст. 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників ( ст. 49-2 КЗпП України).

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Згідно з наданим представником відповідача переліком вакансій, станом на 14.12.2016 року, зокрема такі рівнозначні посади як: головний державний інспектор відділу організації та проведення заходів управління організаційно - контрольного забезпечення Департаменту організації роботи Служби, головний державний інспектор на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5 відділу євроінтеграції та проектів розвитку управління міжнародних зв`язків Департаменту організації роботи Служби, головний державний ревізор - інспектор відділу тематичних перевірок Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор відділу розгляду скарг Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_6 відділу комплексного контролю Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_7 відділу координації та аналізу Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор відділу внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту, головний державний ревізор - інспектор відділу перевірок з окремих питань управління перевірок окремих питань Департаменту аудиту, головний державний інспектор відділу автентичності документів та аналізу цінової інформації управління митної вартості Департаменту адміністрування митних платежів

Проте зазначені посади, всупереч вимогам ч. 3 ст. 49-2 КЗпП, відповідно до якої роботодавець пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, ОСОБА_1 запропоновані не були.

Зазначений механізм не був запропонований і застосований до позивача, а тому наявний факт порушення відповідачем норм трудового законодавства. Відповідачем не було забезпечено єдиних умов у працевлаштуванні працівника установи, у якій фактично відбулася реорганізація.

Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 806/1733/17.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6)авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Так, продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку повинен бути визначений працівник, який має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Таким чином, виходячи з вищевказаних норм, визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці, а сімейний стан, стаж роботи і інші обставини, що дають право для залишення на роботі, враховуються лише в тому разі, коли працівники мають однакову кваліфікацію і продуктивність праці.

Доказами більш високої кваліфікації можуть бути відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), підвищення кваліфікації, навчання без відриву від виробництва, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, досвід трудової діяльності.

Про продуктивність праці, як узагальнюючий показник її результативності, може свідчити збільшення обсягу виконуваної роботи, її якості, суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з`ясовувати сам суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17.

Порівняння працівників, в тому числі і ОСОБА_1 , у порядку, передбаченому ст. 42 КЗпП України, відповідач не провів.

ДФС України не надано доказів, в розумінні статей 73-75 КАС України, які б свідчили про порушення ОСОБА_1 керівних нормативно-правових актів (службові записки, пояснювальні, матеріали службового розслідування, тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Із пункту 5 вказаного Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Отже, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Судом першої інстанції правильно обраховано середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2016 по 07.02.2019, який становить 217 908,42,00 грн.

Будь-яких зауважень щодо правильності вказаного розрахунку відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом не враховано той факт, що в структурі та штаті ДФС відсутня посада займана позивачем.

Вказує, що ДФС не може порушити норми законодавства України та повернути посаду позивача,та в штатному розписі відсутня така посада і неможливо передбачити на неї належне фінансування.

Частиною 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.

При цьому, колегія суддів зазначає, що факт ліквідації вищевказаної посади, повинен бути взятий до уваги відповідачем при вирішенні питання щодо поновлення на посаді позивача на виконання даного судового рішення.

У разі відсутності посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу, ввести скорочену посаду. Якщо підприємство, установа реорганізовано, рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником.

Враховуючи викладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України"): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, п. 29).

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма