Справа № 1540/4181/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4181/18
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М. Г

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому просив визнати наказ відповідача № 151 від 09.08.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його; зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що у липні 2018 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні. 15.08.2018 року позивач отримав повідомлення № 5/1-615 від 09.08.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу № 151 від 09.08.2018 року;

- при зверненні до міграційних органів позивач наголосив, що побоюється повернення до країни походження як для себе так й для його цивільної дружини зі спільними дітьми. Під час находження на території України позивач познайомився зі своєю цивільною дружиною. Про даний факт повідомив свою родину, на що отримав негативне ставлення та погрози відносно нього;

- рішення відповідача прийняте без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Висновок є необґрунтованим, та свідчить про формальний підхід до розгляду справи. Позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, та виконав усі умови щодо звернення до міграційного органу;

- вся вищезазначена інформація свідчить про об`єктивне побоювання позивача стосовно повернення до країни походження, та, крім того, спростовує інформацію, використану відповідачем, у якості обґрунтування відмови. Це свідчить про те, що інформація по країні походження не була всебічно досліджена, а також має місце формальний підхід до розгляду справи;

- дівчина позивача не має намір змінювати своє віросповідання - християнство на іслам ані до шлюбу, ані після нього. Даний факт ускладнює також виховання дітей у шлюбі, так як повністю суперечить канонам ісламу та національної традиції. Виховання дітей у іновірстві заборонено мусульманським правом. Виховання дітей - виключне право чоловіка. Навіть у тому випадку, якщо дружина належить до однієї з «релігій одкровення», тобто якщо вона юдейка або християнка. Сучасне законодавство не передбачає ніяких поправок з цього питання. У цивільному кодексі Єгипту, у статті № 124, визначено: «діти, народженні шлюбі від юдейки або християнки, приймають релігію батька». У Лівані, в ст. 12 (від 18.11.1938 року), йдеться про те, що «діти виховуються в релігії батька», тобто в ісламі. У Туреччині, згідно ст. № 266, «шлюбний договір, який дозволяє вільне релігійне виховання дітей має бути розірваний». Тому позивач отримав неодноразові погрози з боку своєї матері і дядька, - побоюється гніву та покарання від них. Згідно з Кораном, непокора батькам - злочин і розцінюється, як один із найтяжчих гріхів. Дане діяння унеможливлює його повернення на батьківщину;

- станом на теперішній час в країні громадської належності - Гвінеї відбувається переслідування таких осіб, як він, а також існує реальний ризик застосування до нього тортур, жорстокого, та такого, що принижує гідність поводження та покарання. Позивач вважається таким, що порушив традиційні норми моралі та канони ісламу;

- з вищенаведеного слідує, що існує реальна загроза життю позивача, його безпеці та свободі у випадку повернення у країну походження - Гвінею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року по справі № 815/2950/17, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення № 90 від 16.05.2017 р., зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовлено.

У даній постанові судом встановлено такі обставини та надано таку правову оцінку фактам, зокрема:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Гвінеї, за віросповіданням - мусульманин, за національністю пулар;

- 15.11.2008 р. ОСОБА_1 за студентською візою вилетів з Гвінеї до України авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка ( Марокко ) Стамбул (Туречччина) - Одеса (Україна). 18.11.2008 р. позивач прибув до України (м.Одеса);

- у період з 27.11.2008 р. по 2011 рік ОСОБА_1 навчався у Державному вищому навчальному закладі «Український державний хіміко-технологічний університет»;

- з 2010 року перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_10 та має з нею двох дітей - сина ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- 27.04.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.05.2017 р. № 90, на підставі висновку головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Бугакової В.О., відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" було відмовлено ОСОБА_1 у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- відповідно до зазначеного висновку від 16.05.2017 р. по справі № 2017ОD0061 міграційною службою було встановлено, що за аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Гвінеї з позиції надання йому міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. За результатами розгляду заяви та особової справи особи можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання шукачу захисту додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Гвінеї;

- як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено те, що він прибув до України з метою отримання освіти та після приїзду до України він познайомився з українською дівчиною ОСОБА_10 , однак його батьки заперечували проти зазначених стосунків, оскільки вона християнка та перестали сплачувати кошти за навчання в університеті. Позивач неофіційно одружився із ОСОБА_10 у мечеті, про що був повідомлений брат шукача притулку та надіслані відповідні документи до батьків, однак батьки розуміти не бажають. Також, через одруження з українською православною дівчиною його можуть вбити, у разі повернення до Батьківщини;

- як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 № 2017OD0061, позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації;

- при цьому, судом встановлено, що зазначені ОСОБА_1 причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер. Так, на прохання управління навести докази можливого покарання за законом Корану, у випадку повернення до Гвінеї позивач зазначив, що «докази знайти тяжко, бо треба щоб я потрапив до них». Також на питання «Чи можете Ви звернутися до правоохоронних органів країни громадянської належності у випадку серйозності погроз, які можуть існувати на Вашу адресу у випадку повернення на Батьківщину?» зазначив, що «поліцейські самі мусульмани, тому це марно. Краще вирішити проблем з батьками, у поліцейських є дубінки та вони самі можуть побити»;

- за таких обставин суд вважає, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження;

- разом з тим, суд зазначає, що небажання громадянської дружини, про яке позивач зазначив у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.04.2017, виїжджати до країни його громадянської належності та можливий осуд з боку його батьків, у випадку її приїзду, не містить конвенційних ознак визначення статусу біженця або критеріїв набуття додаткового захисту в Україні;

- при цьому, суд зазначає, що сімейні конфлікти не є підставами для звернення за міжнародним захистом і не містять у собі відповідні ознаки статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту;

- зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя;

- перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту";

- при цьому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.10.2017 року по справі № 815/2950/17: відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Верховного Суду від 19.01.2018 року по справі № 815/2950/17: відмовлено у прийнятті заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_14 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії; заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_14 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії разом із доданими до неї матеріалами повернуто заявнику.

30.07.2018 року позивач вдруге звернувся до відповідача з заявою № 122, у якій зазначив, зокрема: «… Я приїхав в Україну як студент в грудні 2008 року на декілька років навчання. Я познайомився з ОСОБА_10 , але мої батьки не схвалили мій вибір, тому, що вона іншої релігії, і в кінці кінців перестали мені платити за навчання, а з часом в нас з нею появились діти, це все погіршило ситуацію з батьками. І батьки були дуже злі на мене. Ось так вирішили покарати мене, тому, що в нас традиції «таліба» один із сім`ї не повинен одружуватись на іншій релігії. Покарання для цього 100 ударів по спині батогом і ногами, а потім кидання каміння, що може привести до смерті, а потім забороняють бачити свою наречену, навіть якщо у вас є діти. Я думав ці звичаї в минулому, я не хочу повертатися туди. Тому, прошу Україну про захист. Для доказування того, що все що я говорю вище може статись зі мною, якщо я повернусь додому. В кінці 2017 року я отримав повідомлення від батьків, в якому було сказано, що якщо я повернусь туди я понесу серйозне покарання в наслідок моїх вчинків. Я звернувся до служби консульства моєї країни і не отримав відповіді. Тому я прошу Українську державу допомоги і захисту.».

Згідно анкети позивача від 01.08.2018 року, як особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем зазначено, зокрема, що:

- сімейний стан: проживає з гр. України ОСОБА_10 в цивільному шлюбі, проживає з нею 7 років;

- неповнолітні особи, які не досягли 18 років і законним представником яких є заявник: не має

- ОСОБА_11 - син, ІНФОРМАЦІЯ_2 , Свідоцтво про народження Серія НОМЕР_1 від 07.07.2015 року;

- ОСОБА_12 - донька, ІНФОРМАЦІЯ_3 , Свідоцтво про народження Серія НОМЕР_2 від 15.09.2016 року;

- члени сім`ї, які не супроводжують заявника:

- ОСОБА_26 - мати, 1958 року народження, адреса постійного проживання: АДРЕСА_1 , працює лікарем, хірургом;

- ОСОБА_27 - батько, ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса постійного проживання: АДРЕСА_3 , працює водієм в Посольстві Республіки Гвінея в Великобританії;

- країну постійного проживання покинув в 2008 році;

- за надання притулку або за наданням статусу біженця в інших країнах не звертався, бо в нього не було такої мети.

У даній анкеті причиною виїзду з країни постійного проживання зазначено, зокрема, що:

«Я вибув з Гвінеї з метою навчання, планував навчатися в Дніпропетровському. В мене був друг, який навчався в Одесі, в Політехнічному університеті, та він мені допоміг з запрошенням, знайшов університет в Дніпропетровську. Я приїхав спочатку в Одесу, а потім одразу ж потягом дістався до Дніпропетровську. Я навчався там 3 роки. Потім в мене виникли фінансові труднощі, та я не зміг до кінця провчитися. До цього сплачували за навчання мої батьки. В 2013 році я призупинив навчання в Економічному Університеті. Після закінчення в мене ще був строк в студентські посвідці, в мене ще залишався рік. Я за період цього часу займався вирішенням питання з навчанням. Але в решті я не зміг вирішити це питання. Тільки в 2017 році я звернувся в міграційну службу в Одеській області. З 2014 року по 2017 рік я проживав нелегально. Я не звертався до міграційної служби в м. Дніпропетровськ в зв`язку з тим, що не зміг вирішити питання з батьками, і вони не захотіли надсилати мені гроші для сплати навчання. В решті в Одесу я приїхав працювати в якості продавця на пром. ринку « 7 км.». Мені цю роботу запропонував один знайомий афганець. Як я вказував раніше, я в 2017 році звертався в міграційну службу, адже під час звернення в 2018 році в мене з`явилися свідчення стосовного того, що в разі мого повернення на Батьківщину на мене може чекати небезпека. Річ в тім, що в нашій родинні не прийнято щоб ми одружувались з особами, які сповідують іншу релігію. Батьки, коли дізнались, що я перебуваю в стосунках з дівчиною, яка ще й християнка, розлютились. Вони стверджували про те, що я маю навчатись там, а не заводити стосунки. Але я продовжував проживати в цивільному шлюбі зі своєю дружиною. Якщо я вирішу повернутися назад в Гвінею на мене може чекати небезпека, окрім того факту, що мої батьки написали на мене заяву в поліцію, вони можуть зробити дедалі більші кроки. Більшість населення Гвінеї - мусульмани, але в мусульманстві не існує проблем з представниками інших конфесій. В мене не має ніяких проблем з правоохоронними органами в моїй країні, проблеми в мне лише з батьками. Зі своїми батьками на даний момент я не підтримую зв`язок. Тому я не бачу сенсу повертатися назад, до Гвінеї, бо в мене тут є діти. Хто буде за ними доглядати, якщо я покину країну? Тому, я прошу Україну допомогти мені в цьому питанні.».

9 серпня 2018 року посадовою особою відповідача, М.А. Хачатрян , на підставі пункту 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розглянувши заяву та особову справу № 2018OD0114 заявника, громадянина Гвінеї на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 30.07.2018 року звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вважаючи, що заява є очевидно необґрунтованою, за відсутності умов, зазначених підпунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до змісту якого, з таких фактичних підстав, зокрема:

- заявник має громадянство Гвінеї, за національністю пулар (Pulaar), за віросповіданням мусульманин. Рідна мова пулар, заявник також вільно володіє французькою, англійською та російською мовами, розуміє українську мову на початковому рівні. За сімейним станом неодружений, з 2010 року перебуває в цивільному шлюбі з гр. України ОСОБА_10 , з якою має спільних дітей - сина ОСОБА_11 , гр. України, ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку на ОСОБА_12 , гр. України, ІНФОРМАЦІЯ_5 , які проживають в Україні за адресою: АДРЕСА_2 ;

- починаючи з 2008 до 2009 року особа навчалась на підготовчому відділенні Українською державного хіміко-технічного університету у м. Дніпро. З 2010 по 2013 роки шукач захисту здобував освіту на кафедрі «Менеджменту та фінансів» економічного факультету УПХТУ. Щодо трудової діяльності, фігурант зазначив, що в країні громадянської належності не був офіційно працевлаштований. В Україні шукач захисту з 2013 року працює продавцем на промисловому ринку « 7 км» (Україна, Одеська область). Шукач захисту ніколи не притягався до кримінальної відповідальності ані в країні громадянської належності, ані на території України. Зі слів заявника, окрім батька та матері, які були членами політичної організації, що наразі має назву «UFDG», ані він, ані його інші близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій. Шукач захисту є також невійськовозобов`язаним, військову службу не проходив;

- щодо виїзду з країни громадянської належності заявник повідомив наступне. 2008 року шукач захисту востаннє вибув за межі Гвінеї до України, авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна), легально, на підставі паспортного документу серії R0170445 та оформленої візи до України типу О серії Y03754059. В`їзд в Україну відбувся 18.11.2008 року, місце прибуття - міжнародний аеропорт «Одеса»;

- в 2013 році заявник припинив навчання у Державному вищому навчальному закладі «Український державний хіміко-технологічний університет» через нестачу коштів на сплату навчання. Із вказаного періоду до моменту першого звернення за міжнародним захистом від 27.04.2017 року шукач перебував на території України у категорії нелегального мігранта, через що був притягнений до адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 203 КУпАП. Вдруге особа звернулась за міжнародним захистом 30.07.2018 року. Повторне звернення було пов`язане із новоявленими обставинами, в якості останній надав до територіального підрозділу ДМС в Одеській області ксерокопію заяви до поліції, яка, відповідно до його слів, була подана його батьками. Починаючи з 19.01.2018 року, шукач захисту перебував у категорії нелегального мігранта, через що був притягнений до адміністративної відповідальності, передбаченої статтею 203 КУпАП;

- щодо причин в`їзду в Україну, заявник повідомив про бажання здобути вищу освіту та небажання повертатись до країни громадянської належності через можливий осуд з боку його родини у зв`язку з його відносинами з українською дівчиною, яка сповідує християнство;

- так, заявник зазначив, що не бажає повертатися до країни громадянської належності через можливий осуд з боку його родини у зв`язку з його відносинами з дівчиною, яка сповідує християнство. Водночас, заявником не була належним чином обґрунтована ймовірна небезпека у зв`язку з цією обставиною у випадку повернення на Батьківщину. Також, відповідно до проаналізованої інформації по країні походження, не підтверджується можливість переслідування шукача захисту за ознакою віросповідання;

- Згідно з ІКП:

Назва статті: Звіт про міжнародну релігію свободи - Гвінея, 2017 рік

Сайт: https://www.ecoo.net/en/document/1436796.html

Дата: відсутня….

До того ж, як спостерігається з ІКП, в країні громадянської належності особи існують групи осіб, які дотримуються інших віросповідань, окрім ісламу. Згідно з ІКП.

Назва статті: Guinea - Religions

Сайт: https://www.nataionsencyclopedia.com/Africa/Guined-RELIGIONS.html

Дата: відсутня….

Проведеним аналізом можливо встановити, що заявник належить до релігійної групи мусульман, яка становить більшість населення в Гвінеї, що спростовує можливість його переслідування з боку представників органів державної влади країни громадянської належності. Під час проведення аналізу матеріалів особової справи було встановлено, що у шукача захисту ніколи не виникало проблем з представниками інших релігійних конфесій. Додатково встановлено, що особа не була членом жодних політичних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій в країні громадянської належності;

- за матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно шукача захисту ніколи не висувалися офіційні звинувачення в країні громадянської належності. Про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадянської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання паспортного документу у 2008 році. Незважаючи на висловлене небажання заявника повернутися до країни громадянської належності у зв`язку з ймовірною загрозою його життю та безпеці на Батьківщині, він продовжував термін дії свого паспортного документу в Генеральному Консульстві Республіки Гвінея у м. Київ, а також планує в подальшому продовжувати термін дії зазначеного документу, строк дії якого закінчився 05.08.2018 року, що свідчить про користування захистом країни громадянської належності;

- додатково, за матеріалами особової справи шукача захисту спостерігається, що перебуваючи в категорії нелегального мігранта на території України з 2011 року, його перше звернення до територіального підрозділу ДМС відбулося лише в 2017 році, що ставить під сумнів реальність загрози життю особи та вказує на те, що дане звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про набуття міжнародного захисту було обумовлене лише потребою у легалізації на території України;

- як спостерігається з матеріалів особової справи, у заявника відсутні будь-які докази можливої загрози його життю, безпеці чи свободі через одруження з дівчиною, яка сповідує християнство у випадку повернення до Гвінеї. Натомість, він стверджує, що не може наразі повернутися до Гвінеї через побоювання зазнати з боку батьків у випадку приїзду до країни громадянської належності цивільної дружини шукача захисту та його двох неповнолітніх дітей. Зазначені елементи вважаються суб`єктивними та не містять конвенційних ознак визначення статусу біженця або критеріїв набуття додаткового захисту в Україні;

- під час проведення протоколу співбесіди шукачем захисту було зазначено, що йому нічого не загрожувало, коли він проживав в Гвінеї, а також те, що він був цілком задоволений рівнем свого життя на Батьківщині;

- слід звернути увагу на положення Конституції Республіки Гвінеї, яка прийнята 1 січня 1990 року, яка проголошує рівність всіх віросповідань та можливість вільно сповідувати обрану релігію. Згідно з ІКП:

Назва статті: Конституція Республіки Гвінея

Сайт: http://legalportal.am/download/constitutions/93_ru/pdf

Дата: 1 січня 1990 року …;

- додатково, за матеріалами особової справи шукача захисту спостерігаються суттєві розбіжності у його твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до заявника та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Так, наприклад:

- в заяві від 30.07.2018 року заявник зазначає, що друге звернення до Головного управління ГУ ДМС в Одеській області сталося в зв`язку з появленням нововиявленої обставини, для підтвердження чого надав ксерокопію заяви до поліції. Однак, заявник не зміг надати детальної інформації про зміст цих погроз, і сам факт отримання ксерокопії заяви до поліції яка начебто була подана батьками заявника щодо одруження на християнці, викликає сумніви щодо правдоподібності;

- під час проведення протоколу співбесіди від 06.08.2018 року шукачем захисту було зазначено, що священною книгою мусульман Кораном заперечується шлюб між представниками двох релігій, додаючи, що покаранням за одруження на православній дівчині є побиття палицями 100 разів. Однак, згідно з проведеним аналізом, священною книгою мусульман Кораном не заперечується шлюб мусульманина із християнкою, що дає можливість вважати усні твердження заявника необґрунтованими… Отже, іслам дозволяє мусульманину одружитися на християнці або іудейці, а вона, будучи його дружиною, господинею в його будинку, матір`ю його дітей і його супутницею по життю, при цьому може зберегти своє віросповідання;

- заявник жодним чином не підтвердив і не обґрунтував, чому і за якої причини в країні його громадянської належності не реалізуються положення Конституції, з урахуванням проаналізованої ІКП, що підтверджує наявність християнського населення на території Гвінеї;

- під час протоколу співбесіди від 16.05.2017 року шукач захисту стверджує, що підтримує зв`язок з рідним братом, однак під час проведення додаткового протоколу від 09.08.2018 року фігурант справи заперечує факт підтримки зв`язку з братом, пояснюючи це тим, що його неправильно зрозуміли. Слід звернути увагу на те, що протокол співбесіди під час першого звернення заявника від 16.05.2017 року проводився належним чином, із присутністю перекладача. Таким чином, твердження шукача захисту не підтверджуються відповідними доказами, що в свою чергу, знижує рівень довіри до клопотання в цілому;

- додатково слід звернути увагу на те, що звернення шукача захисту до територіального підрозділу ДМС було вмотивоване бажанням навчання та подальшого проживання на території України, а не ймовірними проблемами у випадку повернення до країни громадянської належності. Вважається, що особа цілком може звернутися до правоохоронних органів в країні своєї громадянської належності у випадку загрози власному життю;

- як спостерігається з заяви та матеріалів особової справи, шукач захисту ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань;

- також, за матеріалами особової справи заявника відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у особи проблем з представниками державних органів країни громадянської належності та можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками визначення статусу біженця;

- також, заявник повідомляє, що по відношенню до нього не застосовувалися тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження під час перебування на території країни громадянської належності. За злочини, що інкримінують заявнику на Батьківщині також не передбачено покарання у вигляді смертної кари, довічного ув`язнення або іншого виду надмірного покарання. Як вбачається з ІКП, смертна кара не передбачена в новому Кримінальному кодексі Республіки Гвінея, даний вид покарання не передбачений за будь-яке правопорушення. Також ІКП підтверджується, що в заявника відсутній ризик зазнати насильства, що може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Назва статті: SituatuinofhumanrightsGuinea

Сайт : http://www.refworld.org/docid/58ad8f104/html

Дата: 17.01.2017 року…;

- також, з матеріалів особової справи шукача захисту спостерігається, що він проживає в цивільному шлюбі з громадянкою України, з якою має спільних дітей громадян України, батьком яких він є. Враховуючи вищезазначені, підстави, особа мас право на отримання дозволу на імміграцію в Україну у відповідності до положень ЗУ «Про імміграцію»;

- таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Гвінеї з позиції надання йому міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни його громадянської належності особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у шукача захисту відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за чеками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, то принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» віл 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, принижуй гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України полій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було;

- територіальний підрозділ ДМС звертає увагу, що відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначає, що заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави.

Наказом відповідача № 151 від 09.08.2018 року, відповідно до пунктів 4, 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року та п.п. 4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 № 649, приймаючи до уваги письмовий висновок провідного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Хачатрян М.А.: відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Гвінея на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 9 серпня 2018 року № 5/1-615 отримано позивачем 15.08.2018.

Не погоджуючись з наказом відповідача № 151 від 09.08.2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», позивач оскаржив його в судовому порядку.

На виконання ухвали відповідачем суду надано копії матеріалів особової справи позивача № 2018OD0114, розпочатої 30.07.2018, у якій, крім вищезазначеного міститься також, зокрема:

- протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД 003648 від 30.07.2018 року, відповідно до якого позивач порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме, знаходиться нелегально з 19.01.2018 року, за що передбачена відповідальність відповідно до частини 1 статті 203 КУпАП;

- постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення ПН МОД 003648 від 30.07.2018 року відповідно до частини 1 статті 203 КУпАП у виді штрафу в розмірі 1700,00 грн.;

- квитанція від 30.07.2018 року про сплату позивачем штрафу;

- листи-відповіді територіальних органів Державної міграційної служби України, зокрема, в Запорізькій, Донецькій, Івано-Франківській, Закарпатській, Дніпропетровській, Рівненській, Хмельницькій, Вінницькій, Полтавській, Сумській областях, якими відповідача повідомлено, що позивач: із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався; статусу біженця або особи, якій надано додатковий захист, не набував;

- протокол співбесіди від 06.08.2018 року, при проведенні якої позивач зазначив, зокрема, що: приїхав на навчання 15 листопада 2008 року; знаходиться у цивільному шлюбі з ОСОБА_10 , з якою у нього є син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; зв`язки з членами родини, мати, батько та брат, позивач не підтримує приблизно 4 роки, бо між ними є одна проблема, в зв`язку із його дівчиною та його дітьми; у позивача з його цивільною дружиною був обряд Нікях в мечеті, для того щоб його батьки заспокоїлись; батьки сказали, що якщо позивач повернеться до дому, то буде покарний в вигляді побиття в кількості 100 раз палицями, бо він порушив закон ісламу; вперше позивач повідомив батькам про стосунки з його цивільною дружиною в 2011 році, батьки одразу спитали якої вона релігії, а потім він сказав, що вона християнка, та вони наказали йому покинути цю дівчину. Але позивач відмовився це робити. Батьки тривалий час сплачували за його освіту, думали що після закінчення університету він повернеться до Гвінеї , але коли народилися діти, вони вже об`явили йому так звану війну; мусульмани та християни розуміють одне одного, але мусульман за кількістю більше, але взагалі мусульмани до християн відносяться нормально; родина позивача взагалі нормально відносяться до християн; покарання яке батьки позивача можуть застосувати до нього може призвести до смерті; документ, де батько позивача вказує про те, що в разі його повернення в Гвінею на нього може чекати небезпека, позивач отримав із Гвінеї , коли батько написав заяву в поліцію, він попросив своїх друзів щоб вони переслали йому ксерокопію зазначеного документу, та від друзів він і дізнався про те, що на нього написали заяву в поліцію; позивач не змінював віросповідання; позивач притримується канонів своєї релігії, молиться 5 разів на день, вивчає Коран, та відвідує мечеті; позивача на Батьківщині за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних переконань, ознаки належності до певної соціальної груп не переслідували; у випадку повернення на Батьківщину до позивача смертна кара не може бути застосована, тортури можуть бути тільки з боку батьків, відношення, яке принижує людську гідність може бути застосовано з боку батьків; позивач вдруге звернувся до міграційної служби за міжнародним захистом, оскільки в нього з`явилися нові обставини; Коран заперечує шлюби між християнами та мусульманами, тому якщо особа планує одружитися з представником християнської релігії, треба щоб християнин прийняв іслам; позивач можете звернутися до правоохоронних органів країни громадянської належності у випадку серйозності погроз, які можуть існувати на його адресу у випадку повернення на Батьківщину;

- додатковий протокол співбесіди від 09.08.2018 року, при проведенні якої позивач зазначив, зокрема, що: батько позивача буває в Гвінеї один раз на рік; строк дії паспортного документу позивача закінчився 05.08.2018, та позивач планує його продовжувати; позивач вважає, що його переслідують його батьки та його родина; коли позивач проживав в Гвінеї в соціальному плані все було добре;

- реєстраційний листок особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 09.08.2018 щодо позивача, в якому зазначено, що причиною виїзду з останньої країни постійного проживання були сімейні/особисті причини;

- паспорт позивача, виданий Республікою Гвінея, № R0170445, дата видача 7 серпня 2008 року, термін паспорту продовжено до ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Києві 29 серпня 2016 року ;

- Свідоцтво про народження від 7 липня 2015 року , Серія НОМЕР_1 , видане про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у якому зазначений батьком - ОСОБА_21 ;

- Свідоцтво про народження від 15 вересня 2016 року , Серія НОМЕР_2 , видане про народження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , у якому зазначений батьком - ОСОБА_21 ;

- протокол № 0452, зареєстрований за № 1330/MSPT/CUS/2017 від 15 вересня 2017 року, складений службовцем Судової поліції Міського Управління поліції м. Сонфонія Генерального Управління Національної Поліції Міністерства Безпеки та Цивільного захисту Республіки Гвінеї, справа: ОСОБА_22 , предмет: слухання пана Діалло Самба, водія, який проживає постійно за адресою: Сонфонія, комуна Атома, Конакрі, який зазначив, зокрема, що:

- дійсно внаслідок інформації, одержаної родиною стосовно огидної поведінки мого сина, ОСОБА_23 , студента, який проживає в Одесі/ Україна . Він, згідно цієї інформації, повністю змінив релігійне ставлення, тому я, як відповідальна особа нашої родини, вважаю доцільним втручатися у цю справу. Дійсно ми дізналися, що він має подружні відносини з жінкою-християнинкою з Одеси/Україна, ім`я якої ОСОБА_10 , з якою він має позашлюбних дітей, тому ми вважаємо, що він обрав інше віросповідання за своїм бажанням;

- я, його батько, як особа, яка є відповідальною за свою нашу родину, переконаний, що не існує іншої релігії, ніж Іслам; я був суворо засуджений за всю нашу родину, переконаний, що не існує іншої релігії, ніж Іслам; я був суворо засуджений релігійними членами нашої родини, цей вчинок викликав наше обурення та є ганьбою для нашої родини, тому ми вирішили діяти відповідно до уявлень та заповіді нашої релігії «Іслам». Рада приймає необхідні заходи проти нього;

- за таке відношення мій син перестав існувати для мене, з цього моменту він більше не є частиною нашої родини. Я смиряюся з плачними наслідками, які будуть мати місце під час нашої зустрічі, де б він не знаходився, або де б він не ховався, навіть у глухому закутку Гвінеї, я буду його переслідувати до кінця мого життя та покараю за цей вчинок;

- я йому раджу залишатися жити зі своєю наложницею в України, де він зараз знаходиться тому, що пан Комісар поліції, я Вам присягаю, якщо його нога ступить сюди, у Гвінею, уся родина закидає його камінням. Я Вас запевнюю, пан Комісар поліції, що ми ніколи не відступимося від цього неминучого рішення;

- ОСОБА_24 від 15.09.2017 року, в яких зазначено, зокрема:

- я, ОСОБА_23 , дядько, свідчу, що мій племінник, обрав інше віросповідання згідно інформації, одержаної нашою сім`єю стосовно огидної поведінки мого племінника студента, який проживає в Одеса/Україна. Він, згідно цієї інформації, змінив релігійне ставлення, тому я, як відповідальна особа нашої родини, вважаю доцільним втручатися у цю справу;

- дійсно, ми дізналися, що він має подружні відносини з жінкою-християнкою з Одеси/України, ім`я якої ОСОБА_10 , з якою він має позашлюбних дітей, тому ми вважаємо, що він обрав інше віросповідання за своїм бажанням;

- я, його дядько, як особа яка є відповідальною за всю нашу родину, переконаний, що не існує іншої релігії, ніж Іслам, я був суворо засуджений релігійними членами нашої родини, цей вчинок викликав наше обурення та є ганьбою для нашої родини, тому ми вирішили діяти відповідно до уявлень та заповіді нашої релігії „Іслам". Рада мудреців приймає необхідні заходи проти нього;

- за таке відношення мій племінник перестав існувати для мене, з цього моменту він більше не є частиною нашої родини. Я смиряюся з плачними наслідками, які будуть мати місце під час нашої зустрічі де б він не знаходився, або де б він не ховався, навіть у глухому закутку Гвінеї, я буду його переслідувати до кінця мого життя та покараю за цей вчинок;

- я йому раджу залишатися жити зі своєю наложницею в Україні, де він зараз знаходиться, тому що я присягаю, якщо його нога ступить сюди, у Гвінею, уся родина закидає його камінням. Хай він усвідомить, що ми ніколи не відступимо від цього неминучого рішення.

На виконання ухвали відповідачем суду також надано копії матеріалів особової справи позивача № 2017OD0061, розпочатої 27.04.2017 року.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються вимоги, та на виконання ухвали суду позивачем суду також надано протокол № 0452, зареєстрований за № 1330/MSPT/DGPN/CUS/2017 від 15 вересня 2017 року та ОСОБА_24 від 15.09.2017 року на французькій мові та у перекладі на українську мову.

Згідно частин 1, 3 та 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - ЗУ № 3671-VI), Конвенції «Про статус біженців» від 28 липня 1951 року, приєднання до якої відбулось на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10 січня 2002 року № 2942-III (далі - Конвенція), Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, приєднання до якого відбулось на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10 січня 2002 року № 2942-III (далі - Протокол).

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі пунктів 1, 13, 22 частини 1 статті 1 ЗУ № 3671-VI, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

На підставі статті 1 Конвенції, у цій Конвенції термін «біженець» означає особу, яка:

1) вважалася біженцем згідно з угодами від 12 травня 1926 р. і 30 червня 1928 р. або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 р. і 10 лютого 1938 р., Протоколом від 14 вересня 1939 р. або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців;

постанови про відмову в праві вважатися біженцями, ухвалені Міжнародною організацією у справах біженців у період її діяльності, не перешкоджають тому, щоб статус біженця надавався особам, які задовольняють умовам, викладеним у пункті 2 цього розділу;

2) внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно частини 2 статті 1 Протоколу для цілей цього Протоколу термін "біженець", за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів "в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року ..." та слів "... внаслідок таких подій" у статті 1 A (2).

З аналізу наведених норм вбачається, що поняття «біженець» включає чотири обов`язкові ознаки, а саме:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- неможливість або небажання користуватись захистом країни походження внаслідок таких побоювань;

- побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішує покинути країну і стати біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

За правилами частини 2 статті 5 ЗУ № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно частин 1, 7, 12 статті 7 ЗУ № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи;

ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;

заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;

заповнює інші необхідні документи;

оформлює особову справу;

роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги;

заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Отже, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Слід зазначити, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Згідно положень пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно абзацу 1 частини 1 статті 8 ЗУ № 3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

На підставі частини 4 статті 8 ЗУ № 3671-VI, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За правилами частини 6 статті 8 ЗУ № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ № 3671-VI.

За змістом пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 року № 1 (із змінами і доповненнями), судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року (995_011) і Протоколом 1967 року (995_363) поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців ( 995_011 ), а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

До того ж, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року (995_011) не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

На підставі встановлених обставин та аналізу вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновків, що:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року по справі № 815/2950/17, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення № 90 від 16.05.2017 р., зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовлено.

У даній постанові судом встановлено такі обставини та надано таку правову оцінку фактам, зокрема:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Гвінеї, за віросповіданням - мусульманин, за національністю пулар;

- 15.11.2008 р. ОСОБА_1 за студентською візою вилетів з Гвінеї до України авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка ( Марокко ) Стамбул (Туречччина) - Одеса (Україна). 18.11.2008 р. позивач прибув до України (м.Одеса);

- у період з 27.11.2008 р. по 2011 рік ОСОБА_1 навчався у Державному вищому навчальному закладі «Український державний хіміко-технологічний університет»;

- з 2010 року перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_10 та має з нею двох дітей - сина ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- 27.04.2017 р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.05.2017 р. № 90, на підставі висновку головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Бугакової В.О., відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" було відмовлено ОСОБА_1 у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- відповідно до зазначеного висновку від 16.05.2017 р. по справі № 2017ОD0061 міграційною службою було встановлено, що за аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Гвінеї з позиції надання йому міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. За результатами розгляду заяви та особової справи особи можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання шукачу захисту додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Гвінеї;

- як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено те, що він прибув до України з метою отримання освіти та після приїзду до України він познайомився з українською дівчиною ОСОБА_10 , однак його батьки заперечували проти зазначених стосунків, оскільки вона християнка та перестали сплачувати кошти за навчання в університеті. Позивач неофіційно одружився із ОСОБА_10 у мечеті, про що був повідомлений брат шукача притулку та надіслані відповідні документи до батьків, однак батьки розуміти не бажають. Також, через одруження з українською православною дівчиною його можуть вбити, у разі повернення до Батьківщини;

- як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 № 2017OD0061, позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації;

- при цьому, судом встановлено, що зазначені ОСОБА_1 причини неможливості повернення на Батьківщину складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер. Так, на прохання управління навести докази можливого покарання за законом Корану, у випадку повернення до Гвінеї позивач зазначив, що «докази знайти тяжко, бо треба щоб я потрапив до них». Також на питання «Чи можете Ви звернутися до правоохоронних органів країни громадянської належності у випадку серйозності погроз, які можуть існувати на Вашу адресу у випадку повернення на Батьківщину?» зазначив, що «поліцейські самі мусульмани, тому це марно. Краще вирішити проблем з батьками, у поліцейських є дубінки та вони самі можуть побити»;

- за таких обставин суд вважає, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження;

- разом з тим, суд зазначає, що небажання громадянської дружини, про яке позивач зазначив у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.04.2017р., виїжджати до країни його громадянської належності та можливий осуд з боку його батьків, у випадку її приїзду, не містить конвенційних ознак визначення статусу біженця або критеріїв набуття додаткового захисту в Україні;

- при цьому, суд зазначає, що сімейні конфлікти не є підставами для звернення за міжнародним захистом і не містять у собі відповідні ознаки статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту;

- зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до країни постійного проживання неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя;

- перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту";

- при цьому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.10.2017 року по справі № 815/2950/17: відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Верховного Суду від 19.01.2018 року по справі № 815/2950/17: відмовлено у прийнятті заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_14 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії; заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_14 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії разом із доданими до неї матеріалами повернуто заявнику.

З наведеного вбачається, що обставини та підстави, які виникли у позивача до 27.04.2017 року (дата першого звернення) та зумовили його звернення до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вже встановлені постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.07.2017 року у справі № 815/2950/17, яка набрала законної сили.

Зазначеною постановою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення № 90 від 16.05.2017 р., зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовлено.

Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що додатковими обставинами та підставами, які виникли у позивача з 27.04.2017 року (дата першого звернення) до 30.07.2018 року (дата другого звернення) та зумовили його звернення до відповідача із заявою № 122 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стали лише та виключно документи на французькій мові та у перекладі на українську мову вищенаведеного змісту, а саме:

- протокол № 0452, зареєстрований за № 1330/MSPT/DGPN/CUS/2017 від 15 вересня 2017 року, в якому запротокольовано, нібито, заслуховування пана ОСОБА_25 , водія, батька позивача;

- ОСОБА_24 від 15.09.2017 року, нібито, дядька позивача.

Однак, позивачем зазначено, що він отримав дані документи від друзів, і від них дізнався, що на нього подано заяву до суду, проте позивачем не зазначено, коли саме він отримав дані документи. Також, зі слів самого позивача, він ніколи не змінював і не планує змінювати віросповідання, а також родина позивача взагалі нормально відноситься до християн.

До того ж, виходячи із вищенаведених встановлених відповідачем обставин, які мали місце з 27.04.2017 року (дата першого звернення) до 30.07.2018 року (дата другого звернення), а саме:

- позивач продовжував термін дії свого паспортного документу в Генеральному Консульстві Республіки Гінея у м. Київ, а також планує в подальшому продовжувати термін дії зазначеного документу, строк дії якого закінчився 05.08.2018 року, що свідчить про користування захистом країни громадянської належності;

- додатково, за матеріалами особової справи шукача захисту спостерігаються суттєві розбіжності у його твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до заявника та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Так, наприклад:

- в заяві від 30.07.2018 року заявник зазначає, що друге звернення до Головного управління ГУ ДМС в Одеській області сталося в зв`язку з появленням нововиявленої обставини, для підтвердження чого надав ксерокопію заяви до поліції. Однак, заявник не зміг надати детальної інформації про зміст цих погроз, і сам факт отримання ксерокопії заяви до поліції, яка, начебто, була подана батьками заявника щодо одруження на християнці, викликає сумніви щодо правдоподібності;

- під час проведення протоколу співбесіди від 06.08.2018 року шукачем захисту було зазначено, що священною книгою мусульман Кораном заперечується шлюб між представниками двох релігій, додаючи, що покаранням за одруження на православній дівчині є побиття палицями 100 разів. Однак, згідно з проведеним аналізом, священною книгою мусульман Кораном не заперечується шлюб мусульманина із християнкою, що дає можливість вважати усні твердження заявника необґрунтованими… Отже, іслам дозволяє мусульманину одружитися на християнці або іудейці, а вона, будучи його дружиною, господинею в його будинку, матір`ю його дітей і його супутницею по життю, при цьому може зберегти своє віросповідання;

- заявник жодним чином не підтвердив і не обґрунтував, чому і за якої причини в країні його громадянської належності не реалізуються положення Конституції, з урахуванням проаналізованої ІКП, що підтверджує наявність християнського населення на території Гвінеї;

- під час протоколу співбесіди від 16.05.2017 року шукач захисту стверджує, що підтримує зв`язок з рідним братом, однак під час проведення додаткового протоколу від 09.08.2018 року фігурант справи заперечує факт підтримки зв`язку з братом, пояснюючи це тим, що його неправильно зрозуміли. Слід звернути увагу на те, що протокол співбесіди під час першого звернення заявника від 16.05.2017 року проводився належним чином, із присутністю перекладача. Таким чином, твердження шукача захисту не підтверджуються відповідними доказами, що в свою чергу, знижує рівень довіри до клопотання в цілому;

- додатково слід звернути увагу на те, що звернення шукача захисту до територіального підрозділу ДМС було вмотивоване бажанням навчання та подальшого проживання на території України, а не ймовірними проблемами у випадку повернення до країни громадянської належності. Вважається, що особа цілком може звернутися до правоохоронних органів в країні своєї громадянської належності у випадку загрози власному життю;

- як спостерігається з заяви та матеріалів особової справи, шукач захисту ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань;

- також, за матеріалами особової справи заявника відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у особи проблем з представниками державних органів країни громадянської належності та можливість переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками визначення статусу біженця;

- також, заявник повідомляє, що по відношенню до нього не застосовувалися тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження під час перебування на території країни громадянської належності. За злочини, що інкримінують заявнику на Батьківщині також не передбачено покарання у вигляді смертної кари, довічного ув`язнення або іншого виду надмірного покарання. Як вбачається з ІКП, смертна кара не передбачена в новому Кримінальному кодексі Республіки Гвінея, даний вид покарання не передбачений за будь-яке правопорушення. Також ІКП підтверджується, що в заявника відсутній ризик зазнати насильства, що може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тощо

- суд критично ставиться до вищенаведених додатково наданих позивачем документів, вважає їх такими, що за сукупністю встановлених щодо позивача обставин, не доводять наявність підстав для прийняття рішення щодо позивача про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також у наданому суду Свідоцтві про народження від 7 липня 2015 року , Серія НОМЕР_1 , виданому про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , батьком зазначений - ОСОБА_21 , у Свідоцтві про народження від 15 вересня 2016 року , Серія НОМЕР_2 , виданому про народження ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , батьком зазначений - ОСОБА_21 , а не позивач.

Відповідачем перевірена та проаналізована інформація по країні громадянської належності позивача, встановлено, що: відповідно до проаналізованої інформації по країні походження, не підтверджується можливість переслідування шукача захисту за ознакою віросповідання; як спостерігається з ІКП, в країні громадянської належності особи існують групи осіб, які дотримуються інших віросповідань, окрім ісламу; положення Конституції Республіки Гвінеї, яка прийнята 1 січня 1990 року, яка проголошує рівність всіх віросповідань та можливість вільно сповідувати обрану релігію; за злочини, що інкримінують заявнику на Батьківщині також не передбачено покарання у вигляді смертної кари, довічного ув`язнення або іншого виду надмірного покарання; як вбачається з ІКП, смертна кара не передбачена в новому Кримінальному кодексі Республіки Гвінея, даний вид покарання не передбачений за будь-яке правопорушення; ІКП підтверджується, що в заявника відсутній ризик зазнати насильства, що може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому, основною метою звернення позивача до Головного управління міграційної служби в Одеській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець».

При цьому, відповідно до пункту 62 Керівництва УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Висновок від 9 серпня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, за результатами розгляду заяви та особової справи № 2018OD0114, громадянина Гвінеї на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 30.07.2018 року звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відповідає даним особової справи позивача, обставинам, встановленим судом, та нормам діючого законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

У позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 ЗУ № 3671-VI.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених вимог, позивачем суду не наведено та не надано.

Таким чином на підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстав для визнання протиправним і скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 151 від 09.08.2018 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - немає, відповідно, немає підстав для задоволення позовної вимог позивача про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апелянта щодо побоювань позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності складаються лише з припущень позивача, мають загальний характер та були предметом постанови Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року по справі № 815/2950/17, залишеної без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі № 1540/4181/18 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Потапчук В.О. Семенюк Г.В.