Справа № 438/820/18
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/3957/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Попка Я.С., Сеника Р.П.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 березня 2019 року, ухвалене суддею Слиш А.Т. у місті Бориславі о 14 год. 19 хв. у справі № 438/820/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, Державної фіскальної служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет Державної казначейської служби України щодо визнання неправомірними дій щодо відмови у виплаті та нарахуванні одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, звернувся з позовом до суду у якому просить суд визнати неправомірними дії Державної фіскальної служби України що відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю, що настала у період проходження служби у податковій міліції відповідно до Закону України «Про міліцію»; визнати протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13 липня 2017 року за № 8797/н/99-99-04-04-02-14 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала у період проходження служби у податковій міліції, відповідно до Закону України «Про міліцію»; зобов`язати Державну фіскальну службу України та Головне управління Державної фіскальної служби України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала у період проходження служби у податковій міліції, відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію» (у редакції від 13.02.2015 року) виходячи із 150-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що колишні працівники міліції, а також податкової міліції, яким внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, встановлено інвалідність після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» № 208-VІІІ від 13 лютого 2015 року, мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до положень статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII (далі - Закон № 565-XII) в порядку та на умовах визначених Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року № 850 (далі - Порядок № 850).

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 04 березня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Державної фіскальної служби України що відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю, що настала у період проходження служби у податковій міліції, відповідно до Закону України «Про міліцію».

Визнано протиправним рішення Державної фіскальної служби України від 13 липня 2017 року за № 8797/н/99-99-04-04-02-14 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала у період проходження служби у податковій міліції, відповідно до Закону України «Про міліцію».

Зобов`язано Державну фіскальну службу України та Головне управління Державної фіскальної служби України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала у період проходження служби у податковій міліції, відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію» (у редакції від 13.02.2015 року) виходячи із 150-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору у сумі 3347 гривень 00 копійок.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили відповідачі, Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області та Державна фіскальна служба України, подавши апеляційні скарги в яких просять рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2019 року апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України повернуто апелянту.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 травня 2019 року справу № 438/820/18 за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області призначено до апеляційного розгляду на 18 червня 2019 року.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач виходить з тих мотивів, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, а оцінка обставинам справи надана неповно. Відповідач вважає, що оскільки 07 листопада 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію», тому приймати заяви та готувати висновки про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності та втратою працездатності колишнім працівникам податкової міліції після вказаної дати законні підстави відсутні. Відповідач зазначає, що розгляд матеріалів про виплату одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції буде відновлено після внесення відповідних змін до Податкового кодексу України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції України з 02 грудня 2009 року.

Наказом ГУ ДФС у Львівській області від 23.03.2016 року № 124-0 позивача звільнено з органів податкової міліції в запас Збройних Сил України на підставі підпункту «б» пункту 63 (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ затвердженого постановою КМУ від 29 липня 1991 року № 114.

Довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 887431 від 13.04.2016 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням служби.

10.05.2016 року позивач звернувся до Головного управління ДФС у Львівській області із заявою (рапортом) про здійснення йому виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що отримав ІІІ групу інвалідності під час проходженням служби в податковій міліції.

Головне управління ДФС у Львівській області листом № 2340/Вх. від 03.06.2016 року, повідомило позивача, що Закону України «Про міліцію» втратив чинність, тому відсутні законні підстави приймати заяви та готувати висновки про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності та втратою працездатності колишнім працівникам податкової міліції після вказаної дати.

16.06.2017 року позивач звернувся до Державної фіскальної служби України про виплату одноразової грошової допомоги, однак листом від 13.07.2017 року № 8797/Н/99-99-04-04-02-14 йому відмовлено в задоволенні заяви та роз`яснено, що працівники податкової міліції проходять службу у складі Державної фіскальної служби України і не належать до органів внутрішніх справ, а тому проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції законодавчо не врегульовано.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що за колишніми працівниками міліції, в тому числі і податкової міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги на умовах, передбачених Законом № 565-XII.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 356 Податкового кодексу України держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону № 565-XII та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Згідно з частиною шостою статті 23 Закону № 565-XII у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Закон № 565-XII втратив чинність 07 листопада 2015 року у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року. При цьому у пункті 15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-XII, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 07 березня 2018 року у справі № 464/5571/16-а, від 21 червня 2018 року у справі № 822/31/18 та від 28 серпня 2018 року № 804/6297/17, від 06 березня 2019 року у справі № 822/163/18.

Відповідно до статті 23 Закону № 565-XII постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року затверджено Порядок № 850.

Пунктом 2 зазначеного Порядку установлено, що особам, які до набрання чинності (12 березня 2015 року) Законом № 208-VIII мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції від затвердженого постановою КМУ від 12 травня 2007 року № 707 (далі - Порядок № 707).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 707 одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі: установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися: під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: п`ятирічного грошового забезпечення - інвалідам I групи; чотирирічного грошового забезпечення - інвалідам II групи; трирічного грошового забезпечення - інвалідам III групи; у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією.

У справі, яка розглядається, інвалідність ІІІ групи позивачу встановлено 13 квітня 2016 року, тобто після набрання чинності Законом № 280-VIII та Порядку № 850.

Відтак, правильним є висновок суду у цій справі, що за колишніми працівниками міліції, в тому числі і податкової міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, що пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги на умовах, передбачених Законом № 565-XII та Порядку № 850.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 405/704/17.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Бориславського міського суду Львівської області від 04 березня 2019 року в справі № 438/820/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Я. С. Попко
Р. П. Сеник
Повний текст постанови виготовлено 20.06.2019 року