Справа № 440/1067/19
Суддя: А.Б. Головко
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/1067/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Головка А.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання - Крутько О.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - Тимохіної Л.С.,

представника відповідача та третьої особи - Матірної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

25 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення від 06.03.2019 № 85-19 та зобов'язання вчинити визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - громадянина Єменської Республіки ОСОБА_1.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що спірне рішення прийнято відповідачем протиправно, оскільки перевірка наданої заявником інформації проводилась поверхово, ситуація у країні його походження належним чином не вивчалась.

У відзиві на позов відповідач посилався на те, що позивачем не доведено, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, місце народження: с. Шараб, провінція Таіз, Республіка Ємен; громадянство: Республіка Ємен; країна постійного проживання: Республіка Ємен; національність: араб; мова: арабська; віросповідання: мусульманин-суніт; сімейний стан: одружений з громадянкою України за законами Шаріату.

30.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 06.03.2019 № 85-19 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Ємену ОСОБА_1.

Позивач не погодився із вказаним рішенням та оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не с громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженці в 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

То ж, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої довіри.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, місце народження: с. Шараб, провінція Таіз, Республіка Ємен; громадянство: Республіка Ємен; країна постійного проживання: Республіка Ємен; національність: араб; мова: арабська; віросповідання: мусульманин-суніт; сімейний стан: одружений з громадянкою України за законами Шаріату.

Заявник закінчив середню школу м. Таіз. Після закінчення школи приїхав в Україну на навчання. Навчався заявник в Українській медичній стоматологічній академії м. Полтава з 2015 року по 2016 рік. Навчання не закінчив, тому що був відрахований за невиконання навчального плану. Як пояснив заявник, в нього вкрали гроші, і він не зміг заплатити за навчання.

Влітку 2016 року ОСОБА_1 виїжджав до родини в Ємен. На момент звернення до міграційної служби (30.10.2018) заявник знаходився в Україні нелегально, порушивши терміни виїзду з країни після прийняття 10.02.2017 рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні.

До своєї заяви ОСОБА_1 не надав документа, який би посвідчував його особу. З його слів паспорт для виїзду за кордон був ним втрачений в грудні 2016 року. Дій щодо поновлення документа заявником здійснено не було, посилаючись на відсутність грошей та необхідність виїзду за кордон.

В армії Ємену заявник не служив, військовозобов'язаний.

Заявник стверджує, що він боїться повертатися до Ємену через військові дії, які ведуться в його країні, та складну економічну ситуацію в ній. Заявник також зазначив, що він не бажає служити в армії Ємену. Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і б: "Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні. так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов'язком доказування". У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної" інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані".

Військовий конфлікт, який почався в 2014 році, як міжконфесійне протистояння повстанців шиїтського руху "Ансаруллах", яким допомагає Іран, і очолюваної саудитами сунітської коаліції, яка підтримує діючий уряд Ємену, продовжується і на даний час.

Таким чином, інформація по країні походження вказує на те, що на даний момент в країні крім громадянської війни тліє етнічна та політична напруга (http://W.regworld.org.гu/clocid/5bdc0a714.html - дата доступу 08.11.2018; https://www.гefworld.org.ru/cgi bin/texis/vtx/rwmain?page=pгintdoc&docid=5beaac754 - дата доступу 29.11.2018).

Заявник вказує, що якщо він повернеться до Ємену, то буде призваний на службу в армію, яка на сьогоднішній день є обов'язковою.

Інформація по країні походження вказує наступне щодо служби в армії: "Сложно дать точную формулировку. что сегодня представляет собой йеменская армия. Большая часть армии сегодня это люди из южного сопротивления, присоединившиеся к армии после призыва президента Йемена Абд Раббу Мансура Хади. В освобожденных районах на севере большинство в правительственных войсках составляют военные из бывшей йеменской армии. Также присутствует молодежь из отрядов сопротивления, возникших в этих провинциях, и члены ряда оппозиционных мятежникам-хуситам политических партий. Сколько человек сегодня служит в йеменской армии, никто не сможет назвать точного количества, так как большая часть этои армии - добровольцы из сопротиеления, присоединяющиеся к вооруженным силам в самые нужные моменты" - з інтерв'ю заступника міністра оборони Ємену генерал-майора Абдель Кадер аль-Амуді кореспонденту РІА Новини в Каїрі від 16.08.2018. https://polpred.com/пews/?cnt=67§or=20 - дата доступу 21.11.2018.

Тобто, можна припустити, що якщо заявник добровільно не вступить до лав ополчення, його не змусять служити в урядовій армії.

Тому суд погоджується з доводами відповідача, що твердження заявника про те, що в умовах конфлікту його можуть призвати до участі у збройному конфлікті не є правдоподібними.

Щодо факту одруження ОСОБА_1 на громадянці України суд зазначає, що шлюб за законами Шаріату є одруженням за релігійними законами і традиціями мусульманства, і не є офіційно визнаним шлюбом.

Дія статті 8 Європейської конвенції з прав людини (право на повагу сімейного життя) також передбачає, що слово "сім'я" природним чином включає в себе відношення, яке випливає від законного та справжнього шлюбу.

Враховуючи незначну тривалість так званого шлюбу, "ефективність" подружнього життя (згідно пояснень позивача на даний час стосунки з вказаною особою не підтримує ), а також відсутність у пари дітей, суд вважає, що вказані відносини не можна характеризувати як сімейні.

Стосовно небажання заявника проходити військову службу в армії Керівництво УВК ООН по процедурам і критеріям визначення статусу біженця у п.167 зазначає, що: "в странах, где военная служба обязательна, факт уклонения от этои обязанности или неподчинения зачастую является нарушением, карающимся по закону. Наказания варьируются в зависимости от страны, и обычно их применение не рассматривается как форма преследования. Опасения преследований или наказания за уклонение от призыва сами по себе не являются по определению обоснонанными опасениями быть жертвой преследований.

168. Само собой разумеется, что лицо не является беженцем, если единственной причиной уклонения от призыва является его отвращение к службе или страх участвовать в бою.

170. Однако в некоторых случаях необходимость нести военную службу может быть единственнои причинои для подачн ходатаиства о предоставлении статуса беженца, например, если лицо может доказать, что несение военной службы требует его участия в военных действиях, противоречащих его политическим, религиозным или моральным убеждениям или обоснованным соображениям совести".

https://www.refworld.org.гu/docid/47l4a9bc2.html - дата доступу 03.12.2018.

Як було зазначено вище, факт того, що заявник буде змушений проходити обов'язкову військову службу доведений не був.

З матеріалів справи також встановлено, що позивач ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій. Серед тверджень, які надав ОСОБА_1, він не навів фактів свого особистого переслідування в країні походження. До виїзду із країни він не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних агентів.

Таким чином, хоча позивач і має побоювання зазнати шкоду у разі повернення до Ємену через збройний конфлікт, проте ризик застосування цієї шкоди не пов'язаний із жодною із ознак перерахованих у визначенні біженця.

Тобто, відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для визнання біженцем у відповідності до умов передбачених п. 1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Як свідчить інформація по країні походження, збройний конфлікт наражає цивільне населення на ризик зазнати шкоду у формі вбивства, поранення або іншої серйозної шкоди. Втім треба враховувати те, що фактично громадянська війна в Ємені ніколи не припинялася. Якщо племена не воювали з урядом, то воювали між собою. Але слід зауважити, що ситуація в країні не є такою, що надає безумовних підстав для визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім цього, на сьогодні бойові дії в країні ведуться в основному в прибережній зоні і вздовж траси Сана - Ходейда. (http://warsonline.info/yemen/blog/stranitsa-2.html, https://www.criticalthreats.oгg/bгiefs/yemen-situation-report/2017-yemen-crisis situation-report-januaгy- l 9) - дата доступу 04.12.2018).

Тобто провінція Таіз, в якій проживає родина позивача, не відноситься до територій, які охоплені бойовими діями. Тому, хоча заявник має побоювання зазнати шкоду у разі повернення до Ємену через збройний конфлікт, проте ризик застосування цієї шкоди не перевищує загального рівня небезпеки, в якій перебуває решта населення країни.

Той факт, що позивач виїжджав з Ємену в період значного загострення конфлікту (кінець жовтня 2015 року), а також мав змогу в розпалі військових дій (липень-серпень 2016 року) потрапити додому, а потім знов виїхати до України, свідчить про те, що позивач не відчував реального ризику серйозної та індивідуальної загрози своєму життю.

ОСОБА_1 не доведено достовірності своїх тверджень і фактів, на яких ґрунтується його заява. Не визначено індивідуального, реального ризику жорстокого поводження в разі повернення його до Ємену.

До адміністративної або кримінальної відповідальності заявник не притягувався, з цих приводів державними органами не переслідувався. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявника в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання з цих приводів, відсутня.

Стосовно своєї родини ОСОБА_1 також не навів жодних фактів переслідування або поводження, яке заборонене статтею 2 і 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також не надано матеріалів або інформації, яка б свідчила про загрозу життю, безпеці чи свободі інших цивільних осіб, зокрема, серед його друзів або знайомих.

Треба також зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На основі вищенаведеного можна зробити висновок, що позивач не може розглядатися як особа, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених п. 13 ч.1 статті 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України підтримано висновок УДМС та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час прийняття негативного рішення за заявою шукача захисту про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту територіальним органом ДМС У країни готується висновок, у якому зазначаються фактичні та юридичні підставі для прийняття такого рішення. Причиною відмови, в свою чергу, є сукупність фактичних обставин справи (елементів заяви), які досліджуються та аналізуються уповноваженою посадовою особою під час формування правової позиції по справі. Водночас, юридична частина висновку містить вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають з встановлених фактичних обставин, висновки по суті заяви. Як наслідок, лише відповідна юридична підстава вказується у рішенні суб'єкта владних повноважень, прийнятого за результатами розгляду заяви шукача захисту та у повідомленні про прийняте рішення.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Дана правова позиція повністю узгоджується з судовою практикою прийняття рішення по аналогічному предмету спору, а саме: Постанова Верховного Суду від 14.03.2018 по справі N 820/1502/17.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання визнати Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає, що зазначена вимога позивача передбачає втручання суду у діяльність суб'єкта владних повноважень та вирішення за відповідача питань, що виключно належать до його компетенції. Чинне законодавство не передбачає обов'язок ДМС України або його територіального органу здійснювати провадження щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення суду або в інший спосіб, ніж за результатами розгляду заяви особи.

Водночас, згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З метою захисту прав, свобод та інтересів позивача, внаслідок встановлення судом неправомірності дій суб'єкта владних повноважень, суд може зобов'язати останнього діяти у спосіб, визначений законом. Оскільки суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Така позиція узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2008 згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Спірні рішення повинні оцінюватися судом на відповідність дотримання принципу законності. Такий принцип відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, під час виконання своїх повноважень відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 21 червня 2019 року.

Суддя А.Б. Головко