Справа № 826/9192/18
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 червня 2019 року № 826/9192/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Григоровича П.О., суддів Каракашьяна С.К., Смолія І.В., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
про визнання недійсним окремих положень Постанови від 06.08.2014 № 409, зобов`язати вчинити дії ,
за участі:

позивача - ОСОБА_1 ;

представника відповідача - Шокуна О.В .

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (надалі - відповідач, КМУ), в якому просить:

1. визнати Постанову КМУ від 06.08.2014 № 409 недійсною в наступних пунктах:

- зміни внесені до підпункту 1 пункту 3 Постановою КМУ «Про внесення змін до постанови КМУ від 06.08.2014 № 409» від 06.02.2017 № 51;

- зміни внесені до підпункту 5 пункту 3 Постановою КМУ «Про внесення змін до постанови КМУ» від 18.08.2017 № 609;

- підпункт 7 пункту 3 для користування послугами з електропостачанням (з 01.01.2018) у житлових приміщеннях (будинках);

2. зобов`язати КМУ поширити дію Постанови на отримання гарантованих державою пільг на пільгові категорії громадян відповідно до вимог чинного законодавства, внести до Постанови окремий розділ в якому визначити розмір пільг та категорії осіб на яких вони розповсюджуються;

3. привести у відповідність вимогам Конституції України та чинного законодавства Постанову КМУ «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» від 06.08.2014 № 409 (зі змінами), а саме:

- у підпункті 1 пункту 3 Постанови залишити чинними норми встановлені Постановою КМУ № 842 від 28.10.2015 до зазначених категорій, а саме: « 0,0548 Гкал на 1 кв. метр опалюваної площі на місяць в опалювальний період»;

- доповнити підпункт 2 пункту 3 абзацом в якому передбачити додаткове надання обсягу газу для підігріву води у разі перерви у наданні послуг з централізованого постачання гарячої води (більш як на 14 діб);

- у підпункті 5 пункту 3 Постанови для користування послугами з газопостачання залишити чинними « 4,4 куб. метри на одну особу на місяць»;

- зазначені в підпункті 6 пункту 3 Постанови встановлені соціальні нормативи для користування послугами з електропостачання до 31.12.2017 в житлових приміщеннях (будинках) залишити чинними для зазначених пільгових категорій;

- доповнити абзац 3 підпункту 6 пункту 3 після слів «обладнаних стаціонарними електроплитами» такого змісту «та газовими плитами з електричними духовками»;

4. визнати КМУ таким, що грубо порушив Конституцію України та чинне законодавство.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.06.2018 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.07.2018 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.06.2018 скасовано і направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.08.2018 справу прийнято до провадження, відкрито загальне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 07.05.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Під час розгляду справи в судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що оскаржуваними пунктами постанови КМУ від 06.08.2014 № 409 порушують гарантовані Конституцією України соціальні права позивача, як інваліда війни.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись при цьому на те, що постанова КМУ №409 від 06.08.2014 прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України і Законами України, які регулюють спірні правовідносини, внаслідок чого підстави для її скасування в оскаржуваній частині відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №51 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 р. № 409», якою 1. у підпункті 1 пункту 3 постанови №409:

1) в абзаці другому цифри « 0,0548» замінено цифрами « 0,0431»;

2) в абзаці третьому цифри « 5,5» замінено цифрами « 5,0»;

3) в абзаці четвертому цифри « 65» замінити цифрами « 51».

Вказані числові значення стосувались соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії для централізованого та індивідуального опалення (теплопостачання):

- у разі використання теплової енергії для централізованого опалення (теплопостачання) абонентами, житлові будинки яких обладнані будинковими та/або квартирними приладами обліку, - 0,0431 Гкал на 1 кв. метр опалюваної площі на місяць в опалювальний період;

- у разі використання природного газу для індивідуального опалення - 5,0 куб. метра природного газу на 1 кв. метр опалюваної площі на місяць в опалювальний період;

- у разі використання електричної енергії для індивідуального опалення - 51 кВт·г на 1 кв. метр опалюваної площі на місяць в опалювальний період.

В той же час, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 №609 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», у підпункті 5 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 р. № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» (Офіційний вісник України, 2014 р., N 73, ст. 2064; 2016 р., N 35, ст. 1367):

1) в абзаці другому цифри « 4,4» замінити цифрами « 3,3»;

2) в абзаці третьому цифри « 7,1» замінити цифрами « 5,4»;

3) в абзаці четвертому цифри « 14» замінити цифрами « 10,5».

Вказані числові значення стосувались соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії для користування послугами з газопостачання:

- за наявності газової плити та централізованого гарячого водопостачання - 3,3 куб. метра на одну особу на місяць;

- за наявності газової плити в разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача - 5,4 куб. метра на одну особу на місяць;

- за наявності газової плити та газового водонагрівача - 10,5 куб. метрів на одну особу на місяць.

Відповідно до пп.7 п.3 постанови № 409 від 06.08.2014, установлено такі соціальні нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії для користування послугами з електропостачання (з 1 січня 2018 р.) у житлових приміщеннях (будинках):

- у житлових приміщеннях (будинках), крім тих, що зазначені в абзацах третьому - шостому цього підпункту, - 70 кВт·г на місяць на сім`ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт·г на місяць на кожного іншого члена сім`ї (домогосподарства), але не більш як 190 кВт·г на місяць;

- обладнаних стаціонарними електроплитами, за наявності централізованого постачання гарячої води - 110 кВт·г на місяць на сім`ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт·г на місяць на кожного іншого члена сім`ї (домогосподарства) на житлове приміщення (будинок), але не більш як 230 кВт·г на місяць;

- обладнаних стаціонарними електроплитами, за відсутності централізованого постачання гарячої води - 130 кВт·г на місяць на сім`ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт·г на місяць на кожного іншого члена сім`ї (домогосподарства) на житлове приміщення (будинок), але не більш як 250 кВт·г на місяць;

- не обладнаних стаціонарними електроплитами, за відсутності централізованого постачання гарячої води та газових водонагрівальних приладів - 100 кВт·г на місяць на сім`ю (домогосподарство) з однієї особи і додатково 30 кВт·г на місяць на кожного іншого члена сім`ї (домогосподарства) на житлове приміщення (будинок), але не більш як 220 кВт·г на місяць;

- у селах і селищах міського типу для громадян, яким відповідно до законодавства держава забезпечує безоплатне освітлення житла, - 30 кВт·г на місяць на одну особу.

Вважаючи вказані норми постанови КМУ від 06.08.2014 № 409 такими, що порушують гарантовані Конституцією України соціальні права позивача, як інваліда війни, останній звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання (ст.117 Конституції України).

Основоположними принципами діяльності Кабінету Міністрів України є дотримання верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 49 вказаного закону, Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Під час розгляду справи позивачем не надано до матеріалів справи жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що Кабінетом Міністрів України при прийнятті оскаржуваної постанови не було дотримано вимог Конституції України, Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» або Закону України «Про Кабінет Міністрів України».

Одночасно позивачем не надано доказів того, що у зв`язку з прийняттям оскаржуваного нормативно правового акту його позбавлено будь-якої з пільг, що існували раніше.

При цьому, посилання позивача на неправомірність зменшення числових значень соціальних нормативів, судом відхиляються, адже встановлення і затвердження таких числових значень є дискреційними повноваженнями та одночасно виключною компетенцією Кабінету Міністрів України, а позивачем не надано доказів необґрунтованості встановлення Кабінетом Міністрів України відповідних соціальних нормативів.

Крім того, приходячи до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів приймає до уваги наступне.

Частиною другою ст.124 Конституції України (в чинній редакції) визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ч.4 ст.125 КАС України визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке виникло внаслідок існування юридичного спору між особою, та, в даному випадку, суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізаціїїї права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв`язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам .

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

З цього приводу Вищий господарський суд України в постанові від 28 липня 2010 зазначив таке: «Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові».

Під час розгляду справи позивач з посиланням на належні та допустимі докази не зміг довести суду, в чому саме полягає порушення особисто його матеріальних прав та інтересів у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України оскаржуваної постанови. В свою чергу, з огляду на письмові докази, що наявні в матеріалах справи, судом встановлено відсутність порушених матеріальних прав та інтересів позивача в зв`язку з прийняттям оскаржуваного нормативного акту.

Сама по собі суб`єктивна незгода позивача з числовими значеннями соціальних нормативів користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії, у випадку відсутності порушених майнових прав позивача за наслідками застосування органом, що нараховує субсидію, таких числових значень, не може бути підставою для скасування нормативно-правового акту, яким дані числові значення затверджені.

Таким чином, оскільки судом встановлено відсутність обставин звуження майнових прав позивача в зв`язку з прийняттям відповідачем оскаржуваного нормативно-правового акту, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 31, 33, 72-78, 90, 244-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2).

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 18.06.2019.

Головуючий суддя П.О. Григорович

Судді С.К. Каракашьян

І.В. Смолій