Справа № 280/506/19
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2019-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2019 року Справа № 280/506/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Киселя Р.В. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69000) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

05.02.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2018 № Ф-32076-54; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що він здійснює адвокатську діяльність як різновид незалежної професійної діяльності. Одночасно позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебуває на спрощеній системі оподаткування (ІІІ група) і сплачує єдиний внесок. На думку позивача, обов`язок здійснити додаткову реєстрацію або перереєстрацію в органі державної фіскальної служби у нього об`єктивно відсутній, оскільки фізична особа суб`єкт малого підприємництва не потребує додаткової реєстрації як самозайнята особа, а його доходи, отримані від адвокатської діяльності в період перебування на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності на підставі, зокрема п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу України (далі ПК України) звільняються від оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Крім того, позивач стверджує, що відповідачем шляхом прийняття оскаржуваної вимоги від 19.11.2018 № Ф-32076-52 про сплату боргу (недоїмки) фактично застосовано подвійну відповідальність, однак такий підхід контролюючого органу суперечить принципу презумпції добросовісності дій, рішень платника податків та позиції Європейського суду з прав людини, висловленій в п. 110 рішення від 23.07.2002 у справі Компанія Вестберга таксі Актіеболаг та Вуліч проти Швеції. Із урахуванням викладених обставин, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою від 11.02.2019 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

27.02.2019 від позивача бо суду надійшла заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою від 28.02.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання з викликом (повідомленням) сторін на 26.03.2019.

25.03.2019 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі Закон України від 08.07.2010 № 2464-VI) платниками єдиного внеску є, зокрема фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності. Представник відповідача зауважив, що згідно з реєстраційними даними АІС Податковий блок позивач перебуває на обліку як фізична особа-підприємець (з 03.05.2017) та як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат) з 10.10.2017. Інформація щодо припинення/зупинення незалежної професійної діяльності відсутня. Отже, оскільки відповідно до облікових даних за позивачем обліковується заборгованість у розмірі 9583,54 грн., представник відповідача вважає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень правомірним, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову повністю.

26.03.2019 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 10.04.2019.

Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступні обставини.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивача зареєстровано як фізичну особу-підприємця 03.05.2017 (а.с. 9).

До видів діяльності позивача за КВЕД-2010 належить діяльність у сфері права (69.10) (а.с. 9). Крім того, як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру адвокатів України (а.с. 14), позивач здійснює індивідуальну адвокатську діяльність на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 28.04.2018 ЗП 001262 (а.с. 13).

Позивач з 03.05.2017 перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку третьої групи, що підтверджується копією наявного у матеріалах справи Витягу з реєстру платників єдиного податку від 05.05.2017 № 1142/199 (КВЕД: діяльність у сфері права (69.10), консультування з питань комерційної діяльності й керування (70.22), надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (68.20), надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у. (63.99) (а.с. 10).

У період з 2017 року по 2018 рік позивач у встановленому порядку подавав до контролюючого органу податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця, а саме: 1) звітну податкову декларацію за 2017 рік, згідно з якою сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет, склала 2780,20 грн. (а.с. 26-28); 2) уточнюючу податкову декларацію за 2017 рік, згідно з якою сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет, склала 1422,99 грн. (а.с. 38-40); 3) звітну податкову декларацію за І квартал 2018 року, згідно з якою сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет, склала 1527,09 грн. (а.с. 44-46); 4) звітну податкову декларацію за півріччя 2018 року, згідно з якою сума єдиного податку, яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет, склала 1519,09 грн. (а.с. 50-52).

Факт сплати позивачем як фізичною особою-підприємцем єдиного податку з доходів, одержаних від підприємницької діяльності, не спростовується відповідачем.

19.11.2018 відповідачем відносно позивача було винесено Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-32076-54, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 9483,54 грн., що сформувалась за рахунок несплати позивачем у період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року зобов`язання по незалежній професійній діяльності у розмірі 9483,54 грн. (16 855,08 грн. (сума нарахованого зобов`язання) 7371,54 грн. (сума сплаченого зобов`язання) = 9483,54 грн.).

Не погоджуючись із оскаржуваною Вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2018 № Ф-32076-54, позивач подав до ДФС України відповідну скаргу, обґрунтування якої є тотожним обставинам, викладеним у позовній заяві (а.с. 17-18).

Рішенням ДФС України від 16.01.2019 № 2188/6199-99-11-05-02-25 скаргу позивача було залишено без задоволення, а Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2018 № Ф-32076-54 без змін (а.с. 19-21).

Оцінюючи правомірність Вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2018 № Ф-32076-54, суд виходить із такого.

Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ПК України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України самозайнята особа це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

У свою чергу, незалежна професійна діяльність це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пункту 65.1 статті 65 ПК України взяття на облік фізичних осіб-підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Згідно з п. 65.2 ст. 65 ПК України облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.

При цьому, за приписами пп. 65.4.4 п. 65.4 ст. 65 ПК України контролюючий орган відмовляє в розгляді документів, поданих для взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Таким чином, податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Відповідно до положень п.п. 178.1, 178.2 ст. 178 ПК України особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу. Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною п. 167.1 ст. 167 ПК України.

Із наведених вище положень законодавства у їх сукупності вбачається, що діяльність адвоката підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, оподаткування доходів від отримання якої регулюється ст. 178 ПК України, лише у випадку, якщо така особа не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.

Разом з тим, відповідно до положень частини 4 пункту 6.7 Розділу VI Порядку обліків платників податків та зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1588 від 09 грудня 2011 року, якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

Стосовно питання обліку та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування суд зазначає таке.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;

За приписами п. 4, п. 5 ч. 1 ст.4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності

Отже, законодавець розмежовує фізичних осіб-підприємців, та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. При цьому порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI не передбачений.

Облік платників єдиного внеску здійснюється відповідно до ст. 5 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI, якою визначено, що взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1 до Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 116 від 24.11.2014.

Судом встановлено, згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивач 03.05.2017 зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 9). Позивачем здійснюється господарська діяльність у сфері права, зокрема на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 28.04.2018 ЗП 001262 (а.с. 13).

Перебуваючи на спрощеній системі оподаткування ІІІ групи, позивач у період з 2017 року по 2018 рік подавав до контролюючого органу відповідні податкові декларації саме як платник єдиного податку фізична особа-підприємець (а.с. 26-52) та сплачував єдиний податок з доходів, одержаних від підприємницької діяльності.

19.11.2018 відповідачем відносно позивача було винесено Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-32076-54, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку у розмірі 9483,54 грн., що сформувалась за рахунок несплати позивачем у період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року зобов`язання по незалежній професійній діяльності у розмірі 9483,54 грн.

У контексті оцінки спірних правовідносин суд виходить із того, що оскільки види діяльності позивача як фізичної особи-підприємця та особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, співпадають, останній, на переконання суду, не має обов`язку подання звітності як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, оскільки у такому випадку буде мати місце подвійний облік ідентичної господарської діяльності, а відповідно і подвійне оподаткування, що суперечить принципам податкового законодавства. Належних та достатніх доказів зворотного представниками відповідачів не надано.

Враховуючи викладене вище, а також приписи ч. 3 ст. 5 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI, за змістом якого єдиний внесок не нараховується для фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, суд вважає, що оскаржувана Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2018 № Ф-32076-54 є протиправною.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка сформувалась у питанні імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків. Так, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року. «Булвес`АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем, на переконання суду, доведено протиправність Вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 19.11.2018 № Ф-32076-54.

У свою чергу, суд вважає, що відповідач не надав достатніх та переконливих доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення. Також відповідачем нормативно не обґрунтовано твердження, що позивач, який перебуває на обліку в органі державної податкової служби як фізична особа-підприємець, повинен додатково сплачувати єдиний внесок, в тому числі з незалежною професійною діяльністю.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Квитанцією від 31.01.2019 № 17 (а.с. 3) підтверджується сплата позивачем судового збору в розмірі 768,40 грн. Отже, відповідна сума підлягає присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити повністю адміністративний позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69000) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області від 19.11.2018 № Ф-32076-54 про сплату боргу (недоїмки) з ОСОБА_1 у сумі 9483,54 грн., у тому числі недоїмка 9483,54 грн., штраф 0 грн., пеня 0 грн.

Судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) присудити на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області (пр. Соборний, 166, м. Запоріжжя, 69107, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 21.06.2019.

Суддя Р.В. Кисіль