Справа № 160/207/19
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2019 року м. Дніпросправа № 160/207/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Дурасової Ю.В., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Комар Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року в адміністративній справі №160/207/19, ухвалене суддею Горбалінським В.В., по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и В:

У січні 2019 року Фізична особа-підприємиць ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, в якому позивач просила суд визнати противоправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №90436 від 23.08.2018 року

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року позовну заяву задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №90436 від 23.08.2018 року в частині суми 17581,22 грн. В задоволені позовних вимог в частині суми 124463,88 грн. відмовлено.

Рішення суду обгрунтовано тим, що у відповідача відсутні підстави для визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податковий період 2015 року, та у зв`язку з цим скасував податкове повідомлення-рішення №90436 від 23.08.2018 року в частині суми 17581,22 грн. Що стосується податкового періоду 2016, 2017 років суд зазначив, що наявність затримки у формуванні податкового повідомлення-рішення не впливає на обов`язок позивача сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і не є підставою для визнання такого рішення протиправним та для його скасування.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати повністю рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року та ухвалити нове рішення, яким визнати та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення №90436 від 23.08.2018 року.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, у правовідносинах, щодо визначення податкового зобов`язання за 2016, 2017 роки, контролюючий орган повинен був дотримуватись приписів пп.266.7.2 п.266.7 ст. 266 ПК України, та направити (вручити) податкові повідомлення-рішення, що стосуються податкових періодів 2016 та 2017 років - до 1 липня 2017 та до 1 липня 2018 року відповідно.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі, підприємства торгівлі з продажу непродовольчих товарів, загальною площею 2886,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16-18).

23.08.2018 року відповідачем відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пункту 102.1 ст. 102, підпункту 266.7.1, підпункту 266.7.2 пункту 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення №90436, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізособами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за податкові періоди 2015, 2016, 2017 роки у загальному розмірі 142045,10 грн. (а.с.13).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі - Закон №71-VIII) було запроваджено новий місцевий податок, а саме, податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Згідно із пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України, у редакції Закону №71-VIII, місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

У даному випадку із запровадженням податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 1 січня 2015 року. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов`язку щодо встановлення такого податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Разом з тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки лише на 2016 рік, а не на 2015 рік.

Таким чином, податок на нерухоме майно, відмінний від земельної ділянки міг справлятися не раніше 2016 року.

Виходячи з вищезазначеного, підстави для справляння податку на нерухоме майно, відмінний від земельної ділянки у 2015 році відсутні. Законодавчою перешкодою для цього є приписи підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 року справа №803/1431/17, від 02 березня 2018 року справа №820/2895/17, від 22 травня 2018 року справа №814/1677/16 тощо.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення №90436 від 23.08.2018 року в частині суми 17581,22 грн. про зобов`язання сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 23.08.2018 року №90436, якими позивачу визначено суми з податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податкові періоди 2016-2017 роки, колегія суддів зазначає наступне.

Законом України з 01.01.2015 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України, внесені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VІІІ.

Даним Законом №71-VIII, зокрема, викладено в новій редакції статтю 266 ПК України, яка визначає порядок та умови сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статі 266 ПК України встановлює, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п.п 266.3.2. п. 266.3, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не заперечується наявність у неї об`єкту оподаткування в розумінні п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України, як і не заперечувалося правильність визначення податковим органом бази оподаткування згідно п.п. 266.3.1, 266.3.2 ст. 266 ПК України.

Відповідно п.п.266.10.3 п.266.10 ст. 266 ПК України податкове зобовязання з податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2016 та 2017 роки позивачу здійснене податковим повідомленням-рішенням №90436 від 23.08.2018 року в частині суми 124463,88 грн. відповідає вимогам чинного законодавства, а отже позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню, оскільки відповідач у спірних правовідносинах діяв відповідно до наданих йому повноважень у встановленому законом порядку.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій є законним та обгрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Згідно з частинами першою-третьою ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись статтями п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя Ю.В. Дурасова

суддя А.В. Суховаров