Справа № 540/2269/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 р.м. ОдесаСправа № 540/2269/18

Головуючий в І інстанції: Кисильова О.Й.

Дата та місце ухвалення рішення: 31.01.2019 р. м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Колеснікова-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, в якому просив: стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за 52 дні невикористаної відпустки за період 2010-2011 роки у сумі 4992 грн.; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку (компенсації за всі дні невикористаної відпустки) в сумі 171264 грн.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за 22 дні невикористаної відпустки за 2011 рік у сумі 1581,60 грн. Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 170404,26 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заявленого позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області від 30.06.2009 року № 381 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 призначено на посаду оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Верхньорогачицького районного відділу УМВС.

Наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області від 21.09.2011 року № 250 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за статтею 64 п. «ж» (за власним бажанням) згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом. Вислуга років на день звільнення складає 6 років 1 місяць 18 днів.

13.04.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо виплати йому компенсації при звільненні 21.09.2011 року за невикористані щорічні (чергові) відпустки та якщо компенсація за невикористані щорічні (чергові) відпустки не виплачувалась, посилаючись на статтю 24 Закону України «Про відпустки» та статтю 83 Кодексу законів про працю України, просив провести такі виплати.

21.05.2018 року УМВС України в Херсонській області, листом за № 10/Т-51, повідомило позивача про відсутність підстав для виплати компенсації за невикористані дні відпусток у 2010 і 2011 роках, оскільки питання щодо відшкодування невикористаних відпусток особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ врегульовано нормами спеціального законодавства, зокрема, пунктом 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яким визначено, що у році звільнення із органів внутрішніх справ, право на компенсацію за невикористану відпустку, відповідно до чинного законодавства, мають лише особи рядового і молодшого начальницького складу, яким були передбачені відпустки згідно з графіком відпусток, але вони їх не використали. Особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільнених із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмеженим станом здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням надається чергова відпустка, а не компенсація.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану позивачем відпустку у році звільнення - 2011 рік.

Також, враховуючи, що компенсація за невикористану відпустку при звільненні позивачу не виплачена, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати вказаної компенсації.

Колегія суддів частково погоджується з висновками, з яких виходив суд першої інстанції при вирішенні справи, з огляду на викладене.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, на час звільнення позивача з ОВС - 21.09.2011 року був чинним Закон України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 565-ХІІ.

Відповідно до ст. 18 вказаного Закону порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 49 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення № 114), в редакції, чинній на час звільнення позивача з ОВС, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв`язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах, і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

Пунктом 52 Положення № 114 встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Відповідно до п. 56 Положення № 114 особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому цього пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що чергова відпустка за бажанням надається особам середнього, старшого і вищого начальницького складу у разі звільнення з ОВС за віком, через хворобу, обмежений стан здоров`я чи скорочення штатів.

В свою чергу, у разі звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби в ОВС з інших підстав, ніж зазначені в абзаці першому п. 56 Положення № 114, зокрема, за власним бажанням, такі особи мають право на виплату компенсації за невикористану в році звільнення відпустку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що особи середнього начальницького складу органів внутрішніх справ, у випадку звільнення із органів внутрішніх справ за власним бажанням, як такі, що не підпадали під дію абзацу першого пункту 56 Положення, мають право на грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку.

Наведені висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена, зокрема, у постанові від 14.10.2014 року у справі № 21-413а14.

Спеціальне звання лейтенант міліції пунктом 2 Положення № 114 віднесене до середнього начальницького складу, тобто, лейтенант міліції належить до начальницького складу.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 звільнено з органів ОВС у званні лейтенант міліції у 2011 році.

При цьому, згідно матеріалів справи, на виконання ухвали суду від 28.11.2018 року щодо надання доказів про перебування позивача у відпустці у 2010 та 2011 роках, відповідач зазначив, що в архівних документах відсутні відомості про перебування ОСОБА_1 у відпустці за 2010-2011 роки.

За таких обставин, оскільки позивач ( лейтенант міліції) звільнився з органів внутрішніх справ за власним бажанням та не використав відпустку за 2011 рік, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він має право на отримання грошової компенсації за невикористану у році звільнення відпустку - за 2011 рік.

Правова позиція щодо права співробітника ОВС на грошову компенсацію за невикористану відпустку саме у році звільнення викладена Верховним Судом України у наведеній вище постанові від 14.10.2014 року у справі № 21-413а14, а також Верховним Судом, зокрема, у постанові від 14.11.2018 року у справі № 816/2250/15.

Посилання відповідача, як у відзиві на позовну заяву, так і поданій апеляційній скарзі, на те, що грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку виплачується лише особам рядового та молодшого начальницького складу (від рядового міліції до старшого прапорщика міліції) спростовуються наведеними вимогами п. 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яким чітко передбачено право, зокрема, осіб середнього начальницького складу органів внутрішніх справ, у випадку звільнення із органів внутрішніх справ за власним бажанням, як такі, що не підпадали під дію абзацу першого пункту 56 Положення, на грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацами першим, третім пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 7 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розрахунок компенсації за невикористану відпустку повинен здійснюватись, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Наведені висновки суду щодо необхідності здійснення розрахунку компенсації за невикористану відпустку виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки, відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 14.03.2018 року у справі № 805/5097/15-а, від 10.05.2019 року у справі № 825/1893/16.

Враховуючи те, що фактично відпрацьованим та таким, що передував звільненню позивача є період вересень 2010 року - серпень 2011 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунок компенсації за невикористану відпустку слід здійснювати за вказаний період.

Поряд з цим, доходячи обґрунтованого висновку, що розрахунок компенсації за невикористану відпустку повинен здійснюватись з урахуванням періоду вересень 2010 року - серпень 2011 року, суд першої інстанції помилково визначив кількість календарних днів у вказаному періоді, а саме: 355 днів, замість: 365 календарних днів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, відповідно до довідки УМВС України в Херсонській області від 11.12.2018 року № 575 у період з вересня 2010 року по серпень 2011 року позивач отримав грошове забезпечення у розмірі 25521,28 грн.

За таких обставин, розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь позивача, за невикористану відпустку за 2011 рік, яка, з урахуванням відпрацьованого позивачем у 2011 році часу, складає - 22 доби, становить 1538,27 грн. ((25521,28 грн./365 календарних днів) х 22 дні), а не 1581,60 грн., як визначено судом першої інстанції.

Що стосується позовних вимог позивача про стягненням з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за відпустку колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм показав, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є юридично значимі обставини, такі як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідач не заперечує порушення ним термінів, встановлених ст. 116 КЗпП України, під час розрахунку з позивачем при звільненні та не зазначав про поважність причин їх недотримання, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача виникає обов`язок щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки цього розрахунку.

Посилання апелянта на те, що на відносини, що склалися між ним та позивачем, не розповсюджуються норми ст.ст. 116, 117 КЗпП України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього, тобто, норми цього Кодексу можуть застосовуватись до відповідних відносин в тій частині, що не визначені або не суперечать спеціальному законодавству, яке регулює відповідні трудові відносини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу ОВС, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому до даних правовідносин необхідно застосувати положення КЗпП України.

Висновки суду у даній справі відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 08.11.2018 року у справі № 821/1333/16, від 14.03.2019 року у справі № 805/5021/15-а, від 26.04.2019 року у справі № 816/493/16, від 16.05.2019 року у справі № 805/790/16-а.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як слідує із довідки УМВС України в Херсонській області від 11.12.2018 року № 575 грошове забезпечення позивача за два повні календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає: за липень 2011 року - 2017,51 грн., за серпень 2011 року - 1951,93 грн.

У липні 2011 року - 21 робочий день, в серпні 2011 року - 22 робочих дні, разом - 43 робочих дні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становить - 92,31 грн. = (2017,51 + 1951,93) :(21+22)).

Разом з цим, суд першої інстанції помилково визначив кількість робочих днів у періоді затримки виплати компенсації з дня звільнення позивача - 21.09.2011 року (останній день роботи) по день ухвалення рішення - 31.01.2019 року.

Так, період затримки виплати компенсації з дня звільнення позивача - 21.09.2011 року (останній день роботи) по день ухвалення рішення - 31.01.2019 року становить 1845 робочих дні (з 22.09.2011 р. по 31.12.2011 р. - 72 р. дн.; з 01.01.2012 р. по 31.12.2012 р. - 251 р.дн.; з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. - 251 р.дн.; з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. - 251 р.дн.; з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. - 250 р.дн.; з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. - 251 р.дн.; з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. - 248 р.дн.; з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р. - 250 р.дн.; з 01.01.2019 по 31.01.2019 - 21 р.дн.).

Враховуючи те, що затримка виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку при звільненні (з 22.09.2011 року по 31.01.2019 року) складає 1845 робочих днів, а середньоденна заробітна плата (дохід) ОСОБА_1 на момент звільнення складала 92,31 грн., стягненню на користь позивача підлягає сума 170311,95 грн. = 92,31 грн. х 1845 днів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення зміні із викладенням його резолютивної частини у новій редакції.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області - задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року - змінити, виклавши абзац другий та третій його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (код ЄДРПУО 08592322, 73014, м. Херсон, вул. Лютеранська, 4) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію за 22 дні невикористаної відпустки за 2011 рік у сумі 1538 (одна тисяча п`ятсот тридцять вісім) гривень 27 коп.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (код ЄДРПУО 08592322, 73014, м. Херсон, вул. Лютеранська, 4) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 170311 (сто сімдесят тисяч триста одинадцять) гривень 95 коп.».

В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 19.06.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька