Справа № 826/12811/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 червня 2019 року № 826/12811/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної установи «Київський слідчий ізолятор», Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)
про визнання протиправними та скасування постанов про накладення стягнення

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» (далі - відповідач-1), Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань (№144) (далі - відповідач-2), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення стягнення на ОСОБА_1 (1973 року народження) від 12 березня 2018 року у вигляді догани, прийнятої Державною установою «Київський слідчий ізолятор» ();

- визнати протиправними (в тому числі необґрунтованими та прийняти з порушеннями процедури розгляду та прийняття) та скасувати наступні постанови про накладення стягнення на ОСОБА_1 (1973 року народження), прийняті Державною установою «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)» ():

- від 13 листопада 2017 року за фактом використання жаргонних слів;

- від 27 листопада 2017 року за фактом зберігання половини леза;

- від 09 січня 2018 року за фактом невиходу на ранкову зарядку;

- від 15 січня 2018 року за фактом невідвідування лазні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржувані постанови про накладення стягнень застосовані до неї з метою створення перешкод для її звернення з клопотанням про умовно-дострокове звільнення. Крім того, позивач стверджує, що адміністрацією установи відбування покарання накладено ряд стягнень внаслідок свавільного трактування діючого законодавства щодо порушення розпорядку дня, вираженого у невиході на ранкову зарядку і в лазню, а також відмову від медогляду перед відвідуванням лазні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Копію вказаної ухвали від 11 вересня 2018 року відповідачі отримали 16 жовтня 2018 року та 17 жовтня 2018 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Своїм правом на надання відзиву на позов відповідачі не скористалися, заяв/клопотань суду не направляли.

Згідно з частиною 4 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2019 року від Державної установи «Київський слідчий ізолятор» витребувано належним чином завірену копію постанови про накладення стягнення на ОСОБА_1 (1973 року народження) від 12 березня 2018 року у вигляді догани та копії матеріалів, що слугували підставою для прийняття такої постанови.

Вказана ухвала отримана представником Державної установи «Київський слідчий ізолятор» 22 березня 2019 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Станом на день розгляду справи витребувані документи на адресу суду не надходили.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

13 листопада 2017 року начальником Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)» прийнято постанову про накладення стягнення, на підставі якої за порушення режиму відбування покарання, яке полягає в тому, що 01 листопада 2017 року під час проведення телефонних переговорів принижувала честь та гідність співробітників установи, вживаючи жаргонні слова, чим порушено вимоги частини 4 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України, ОСОБА_1 (1973 року народження) оголошено догану.

Крім того, 27 листопада 2017 року начальником Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)» прийнято постанову про накладення стягнення, зі змісту якої вбачається, що засуджена ОСОБА_1 (1973 року народження) допустила порушення режиму відбування покарання, яке полягає у тому, що 16 листопада 2017 року в ході проведення обшуку у засудженої ОСОБА_1 в особистих речах було виявлено та вилучено заборонені предмети, а саме: серед канцелярського приладдя половина леза, яке було приховане способом: замотане в згорток алюмінієвої фольги, чим порушила вимоги частини 4 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України та пункту 3 розділу 3 наказу Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року №2186/5 «Про затвердження правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань». Письмове пояснення з приводу скоєного засуджена ОСОБА_1 надавати відмовилась, у зв`язку з чим останній оголошено догану.

В подальшому, 09 січня 2018 року начальником Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)» видано постанову про накладення стягнення, якою засудженій ОСОБА_1 (1973 року народження) оголошено сувору догану за порушення режиму відбування покарання, яке полягає у тому, що 02 січня 2018 року порушила розпорядок дня установи, а саме не встала на ранкову фізичну зарядку. Від надання письмового пояснення з приводу порушення відмовилась. Своїми діями засуджена ОСОБА_1 порушила пункт 3 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України та пункту 2 розділу ІІІ наказу Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року №2186/5 «Про затвердження правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань».

Також, 15 січня 2018 року начальником державної установи «Мелітопольської установи виконання покарань (№144)» на підставі постанови про накладення стягнення засудженій ОСОБА_1 оголошено догану у зв`язку з тим, що 06 січня 2018 року допустила порушення розкладу дня установи, яке виразилось у відмові від відвідування лазні згідно розкладу дня, чим порушила вимоги частини 3 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України та пункту 2 розділу ІІІ наказу Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року №2186/5 «Про затвердження правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань».

Незгода позивача із вказаними постановами зумовила її звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регламентує Кримінально-виконавче законодавство України.

Згідно частини 2 статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Частинами 1, 2 статті 9 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що засуджені зобов`язані: виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб; виконувати встановлені законодавством вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації; ввічливо ставитися до персоналу, інших осіб, які відвідують установи виконання покарань, а також до інших засуджених; з`являтися за викликом адміністрації органів і установ виконання покарань, уповноваженого органу з питань пробації.

Невиконання засудженими своїх обов`язків і встановлених законодавством вимог адміністрації органів і установ виконання покарань тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Відповідно до частини 3 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; утримувати в чистоті і порядку приміщення, дбайливо ставитися до майна колонії і предметів, якими вони користуються при виконанні дорученої роботи, здійснювати за ними належний догляд і використовувати їх тільки за призначенням; виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу колонії; виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм; дотримуватися вимог пожежної безпеки і безпеки праці.

Згідно частини 4 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України, засудженим забороняється, зокрема, вживати нецензурні та жаргонні слова, давати і присвоювати прізвиська.

Частиною 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну, а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час.

Зі змісту оскаржуваної постанови про накладення стягнення від 13 листопада 2017 року вбачається, що 01 листопада 2017 року під час проведення телефонних переговорів засуджена ОСОБА_1 принижувала честь та гідність співробітників установи, вживаючи жаргонні слова.

Як повідомила позивач, 01 листопада 2017 року близько 17:30 вона дійсно здійснювала телефонні перемовини з її рідними в присутності ОСОБА_2 . В процесі розмови позивач емоційно висловлювала свою думку стосовно певних обставин і використала слово «мерзотники», яке, на її думку, є цензурним та літературним словом.

Відповідачем-2 не надано до суду копії матеріалів, на підставі яких до позивача застосовано стягнення у вигляді оголошення догани постановою від 13 листопада 2017 року, що унеможливлює встановлення судом які саме жаргонні слова використано засудженою ОСОБА_1 .

Водночас, в матеріалах справи міститься висновок кандидата філологічних наук від 14 червня 2018 року щодо можливості віднесення до жаргонних та нецензурних висловів інших слів ніж вказує позивач, що свідчить про існування розбіжностей між доводами позивача стосовно застосування нею нецензурних та жаргонних слів (а.с. 25).

Жаргонізмами називають слова, вживання яких обмежене нормами спілкування, прийнятими в певному соціальному середовищі. З цієї причини жаргонізми ще називають соціальними діалектизмами. Жаргонізми - це переважно такі специфічні, емоційно забарвлені назви понять і предметів, які мають нормативні відповідники в літературній мові та, відступаючи від неї, надають процесу спілкування атмосфери невимушеності, іронічності, фамільярності тощо.

При цьому, використання певних слів та можливість віднесення їх до нецензурних та жаргонних слів є оціночним поняттям.

Пунктом 1 розділу IV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року №2186/5 (далі - Правила №2186/5, чинні на момент виникнення спірних правовідносин) взаємовідносини персоналу установ виконання покарань із засудженими ґрунтуються на суворому дотриманні законності. У своїй роботі персонал має дотримуватися високих професійних та особистих стандартів. Персонал своєю поведінкою і виконанням своїх обов`язків має позитивно впливати на засуджених та викликати у них повагу. Засуджені повинні бути ввічливими з персоналом установи виконання покарань та іншими особами, які відвідують установу. Засуджені звертаються до персоналу установ виконання покарань на «ви», називають їх по імені та по батькові або «громадянин», «громадянка», далі - за званням чи займаною посадою.

Аналіз наведених норм свідчить, що засуджені зобов`язані звертатись до персоналу установ виконання покарань з повагою та без використання на їх адресу нецензурних та жаргонних слів.

Вимогами статті 131-1 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою.

Персонал установи виконання покарань зобов`язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення.

Як уже зазначалось вище, відповідачем-2 не надано до суду копії матеріалів, на підставі яких до позивача застосовано стягнення у вигляді оголошення догани постановою від 13 листопада 2017 року.

При цьому, вимогами статті 134 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого.

Відповідно до частини 3 статті 134 Кримінально-виконавчого кодексу України стягнення може бути накладене лише на особу, яка вчинила проступок, і не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Оскаржуваною постановою від 13 листопада 2017 року встановлено, що засуджена ОСОБА_1 порушення вимог частини 4 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України допустила 01 листопада 2017 року під час телефонної розмови, водночас стягнення на неї накладено 13 листопада 2017 року.

Відповідно до вимог статей 251-253 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Строк, що визначений тижнями, спливає у відповідний день останнього тижня строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

11 листопада 2017 року припадало на вихідний день (суботу), у зв`язку з чим судом не вбачається порушення відповідачем-2 вимог частини 3 статті 134 Кримінально-виконавчого кодексу України в частині пропуску строку застосування до засудженої стягнення.

В той же час, відповідачем-2 не надано доказів наявності у діях особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови від 13 листопада 2017 року.

Стосовно оголошення засудженій ОСОБА_1 догани на підставі оскаржуваної постанови про застосування стягнення від 27 листопада 2017 року, суд зазначає, що 16 листопада 2017 року в ході проведення обшуку у засудженої ОСОБА_1 в особистих речах було виявлено та вилучено заборонені предмети, а саме: серед канцелярського приладдя половина леза, яке було приховане способом: замотане в згорток алюмінієвої фольги.

Частиною 4 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засудженим забороняється придбавати, виготовляти, зберігати і використовувати гроші, цінності, предмети, речі, речовини і вироби, заборонені до використання в колонії.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Правил №2186/5 засудженим забороняється мати при собі предмети і речі в асортименті і кількості, що виходять за межі, встановлені переліком.

Згідно пункту 3 розділу ХІ Правил №2186/5, виявлені у засуджених речі та предмети, які заборонено використовувати в установах виконання покарань, вилучаються, про що посадовою особою колонії складається протокол вилучення (додаток 14). Вилучене реєструється в журналі обліку грошей, цінних паперів і речей, вилучених у засуджених або при спробі їх доставки.

У позовній заяві позивач повідомила, що нею дійсно зберігалась половина леза у особистих речах, однак умислу на таке зберігання у неї не було, що виключає відповідальність за таке зберігання, адже дана половина леза була поміщена туди більше двох років тому, у зв`язку з чим інформація про її зберігання стерлась з пам`яті.

Суд зазначає, що чинним законодавством на засуджених покладено обов`язок дотримуватись заборони щодо зберігання певних речей, серед яких зокрема і визначено лезо.

При цьому, факт порушення такого обов`язку навіть у 2015 році (тобто в момент приховання половини леза за твердженням позивача), не звільняє засуджену від відповідальності за невиконання норм чинного законодавства, адже умисел з боку позивача мав місце в момент вчинення такого порушення.

Водночас, як зазначалось вище, відповідно до частини 3 статті 134 Кримінально-виконавчого кодексу України стягнення може бути накладене лише на особу, яка вчинила проступок, і не пізніше десяти діб з дня виявлення проступку, а якщо у зв`язку з проступком проводилась перевірка, то з дня її закінчення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Так, обшук у засудженої ОСОБА_1 , в ході якого вилучено заборонені предмети, проведено 16 листопада 2017 року, при цьому стягнення застосовано до позивача лише 27 листопада 2017 року за результатами розгляду матеріалу комісією.

Судом встановлено, що 26 листопада 2017 року припадало на вихідний день (неділя), у зв`язку з чим судом вбачається правомірним накладення на позивача стягнення на підставі оскаржуваної постанови саме 27 листопада 2017 року.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування постанови про накладення стягнення від 27 листопада 2017 року.

В частині накладення на засуджену ОСОБА_1 стягнень за порушення розпорядку дня установи, суд зазначає наступне.

Частиною 3 статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що засуджені зобов`язані: дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм.

Крім того, відповідно до вимог пункту 2 розділу ІІІ Правил №2186/5 засуджені зобов`язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня установи виконання покарань, правомірні взаємовідносини з іншими засудженими, персоналом установи виконання покарань та іншими особами; дотримуватися санітарно-гігієнічних норм, мати охайний вигляд.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2017 року засуджена ОСОБА_1 звернулася до начальника Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)» із заявою, в якій, зокрема, просила надати інформацію стосовно того чи являється зарядка комплексом фізичних вправ.

За результатами розгляду вказаного звернення, листом від 21 листопада 2017 року №12/1-31-17/Н-37 Державна установа «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)» повідомила позивачу, що зарядка - це комплекс загальнооздоровчих вправ, який спрямований на профілактику різноманітних видів захворювань та зміцнення внутрішніх сил організму, також на зміцнення імунної системи та покращення процесу метаболізму. Тривалість ранкової фізичної зарядки в середньому складає 10-15 хвилин.

При цьому, зарядка - це комплекс загальнооздоровчих вправ, інтенсивність та перелік яких встановлюється кожним засудженим самостійно, враховуючи особливості фізичного розвитку особи.

Оскаржуваною постановою про накладення стягнення від 09 січня 2018 року встановлено, що 02 січня 2018 року засуджена ОСОБА_1 порушила розпорядок дня, а саме - не вийшла на ранкову фізичну зарядку.

Суд звертає увагу, що факт невиходу на ранкову зарядку позивачем не заперечується. При цьому, позивач стверджує, що повідомляла співробітників установи, що у силу стану здоров`я та за рекомендаціями лікарів займається лікувально-фізичними вправами у денний час, оскільки в ранні години фізичні навантаження їй протипоказані та можуть привести до погіршення здоров`я.

Позивачем не надано до суду копій медичних довідок та/або виписок з медичної карти, що унеможливлює надання судом належної оцінки вказаним обставинам.

Оскільки позивачем не заперечується факт невиходу на ранкову зарядку, при цьому, фізична зарядка передбачена розпорядком дня засуджених, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови від 09 січня 2018 року.

Розділом V Правил №2186/5 передбачено, що у кожній установі виконання покарань організовується суворо регламентований розпорядок дня з урахуванням особливостей роботи з різними категоріями засуджених, оперативної обстановки, пори року, місцевих умов та інших конкретних обставин.

Розпорядок дня включає в себе підйом, туалет, фізичну зарядку, приймання їжі, розвід на роботу, перебування на виробництві та навчанні, перевірку наявності засуджених, проведення виховних, культурно-масових та спортивно-оздоровчих заходів тощо. При цьому передбачаються безперервний восьмигодинний сон засуджених і надання їм особистого часу не менше ніж дві години. Знаходитися на спальному місці у не передбачений для сну час без дозволу адміністрації установи виконання покарань засудженим забороняється.

Не менше одного разу на місяць у неробочий час організовуються перевірки-огляди зовнішнього вигляду та стану одягу і взуття засуджених.

Розпорядок дня установи передбачає порядок та час роботи всіх підрозділів, об`єктів та дільниць установи, у тому числі ДІЗО, ПКТ, медичної частини, їдальні, перукарні, лазні, пральні, крамниці.

Матеріалами справи підтверджується, що 03 січня 2018 року засуджена ОСОБА_1 звернулася до начальника Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)» із заявою, у якій просила надати відповідь на наступні питання:

- чи має право позивач користуватись душем, облаштованим у ванній кімнаті, який розташований в секторі, де позивач утримується?

- яка кількість раз в добу засудженим, які утримуються в зазначеному секторі, можуть користуватись душем, облаштованим у ванній кімнаті?

- чи має позивач право підтримувати свою гігієну шляхом купання щоденно - окремих частин тіла і 4 рази в тиждень - купання повністю?

- чи має позивач право на охорону свого здоров`я і чи зобов`язана виконувати процедури, які завдають шкоди її здоров`ю.

Листом від 15 січня 2018 року №12/1-6-18/Н-8 Державна установа «Мелітопольська установа виконання покарання» повідомила, що сектор для тримання засуджених жінок, які раніше працювали в суді, органах прокуратури, юстиції та правоохоронних органах, в якому перебуває позивач, обладнаний душем із цілодобовою подачею холодної та гарячої води, який засуджені, в т.ч. і позивач, може приймати згідно з розкладом дня.

Також, в даному листі звернено увагу позивача на необхідність вивчення позивачем прав та обов`язків, визначених статтею 107 Кримінально-виконавчого кодексу України та розділом ІІІ Правил №2186/5.

Відповідно до пункту 4 розділу XXVII Правил №2186/5 не менше одного разу на сім днів засудженим організовується миття в лазні з обов`язковою зміною натільної та постільної білизни, а за потреби - стрижка волосяних частин голови, підборіддя, бороди, вусів та дезінсекція одягу.

Суд звертає увагу, що пунктом 1.2 Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року №849/5, лазне-пральне обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах (далі - установа), включає:

- організацію регулярного щотижневого миття в лазні з обов`язковою заміною натільної та постільної білизни, рушників;

- прання верхнього одягу, натільної та постільної білизни, рушників та іншого майна, крім шкарпеток. Прання шкарпеток засудженими (особами, взятими під варту) здійснюється самостійно;

- дезінфекцію (дезінсекцію) верхнього одягу, натільної та постільної білизни, постільних речей (ковдр, матраців, подушок), рушників (далі - речове майно);

- ремонт речового майна;

- надання перукарських послуг;

- забезпечення милом, пральним порошком, кальцинованою содою та іншими мийними засобами для лазне-пральних, санітарно-гігієнічних та туалетних потреб згідно з установленими законодавством нормами;

- забезпечення лазне-пральним обладнанням і запасними частинами до нього, інвентарем, перукарським інструментом та іншими експлуатаційними матеріалами, коштами на оплату витрат на лазне-пральне обслуговування.

Відповідно до пункту 1.5 Положення №849/5 начальник установи не менше 1 разу на місяць особисто перевіряє стан цієї роботи з відмітками у книгах обліку відвідування лазні установи та обліку прийняття (видачі) білизни і використання мийних засобів (додатки 1 і 2 до цього Положення).

Згідно пунктів 3.1, 3.2 Положення №849/5 миття у лазні засуджених (осіб, узятих під варту) здійснюється щотижня з обов`язковою одночасною заміною натільної та постільної білизни. У комплект білизни, яка підлягає обов`язковій заміні при кожному митті, входять: нижня білизна (майка та труси, натільна сорочка та кальсони), два простирадла, наволочка на подушку верхня та рушник.

Для підтримання особистої гігієни засуджені (особи, взяті під варту) жіночої статі приймають душ у гуртожитках (корпусних відділеннях) у спеціально облаштованих для цього місцях, але не менше двох разів на тиждень.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прийняття засудженими душу в спеціально облаштованих для цього місцях не виключає виконання ними обов`язку щодо відвідування лазні.

В оскаржуваній постанові від 15 січня 2018 року про накладення стягнення на засуджену ОСОБА_1 шляхом оголошення догани встановлено, що остання 06 січня 2018 року допустила порушення розкладу дня установи, яке виразилось у відмові від відвідування лазні.

Факт відмови від відвідування лазні позивачем не заперечується, а враховуючи, що наведеними вище нормами чинного законодавства не передбачено звільнення засудженого від обов`язку дотримуватись розпорядку дня установи, який передбачає порядок та час роботи всіх підрозділів, об`єктів та дільниць установи, у тому числі зокрема, лазні, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування вказаної постанови в судовому порядку.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до листа Державної установи «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)» від 22 грудня 2017 року №12/1-71-17/Н-96 в матеріалах справи міститься інформація за весь період перебування засудженої ОСОБА_1 в установах Державної кримінально-виконавчої служби, згідно якої остання має 39 стягнень до вступу вироку в законну силу та 10 стягнень після вступу вироку в законну силу, жодне з яких не було відмінене прокуратурою.

Так, позивачем серед іншого заявлено позовну вимогу про визнання протиправною та скасування постанови про накладення стягнення на ОСОБА_1 (1973 року народження) від 12 березня 2018 року у вигляді догани, прийнятої Державною установою «Київський слідчий ізолятор» ().

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Позивачем не надано суду доказів винесення Державною установою «Київський слідчий ізолятор» постанови від 12 березня 2018 року про накладення стягнення на ОСОБА_1 (1973 року народження) у вигляді догани.

Не надано й копії такої постанови на запит Окружного адміністративного суду міста Києва Державною установою «Київський слідчий ізолятор».

Оскільки судом не встановлено факту прийняття Державною установою «Київський слідчий ізолятор» постанови від 12 березня 2018 року про накладення стягнення на ОСОБА_1 (1973 року народження) у вигляді догани, отже позов у вказаній частині є необґрунтованим.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи представника позивача стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 257-263, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення стягнення на ОСОБА_1 (1973 року народження), прийняту Державною установою «Мелітопольська установа виконання покарань (№144)» () 13 листопада 2017 року за фактом використання жаргонних слів.

3.В іншій частині адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко