Справа № 260/195/19
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2019-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 червня 2019 року м. Ужгород№ 260/195/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Скраль Т.В.,

при секретарі Стенавській А.М.,

за участю сторін:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Лучинець Олександр Вацлавович;

відповідач: Державна міграційна служба України в Закарпатській області - представник Радь Олександр Іванович ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (88017, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Грибоєдова, буд. 12а, ) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до статті 243 частини 3 КАС України 07 червня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 18 червня 2019 року.

19 лютого 2019 року, ОСОБА_1 , звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, якою просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22 лютого 2019 року, ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито провадження в адміністративній справі.

16 травня 2019 року, ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки законні підстави відмови у наданні статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту відсутні. Зазначає, що вона була змушена покинути свою країну, оскільки її чоловік, ОСОБА_5 є прихильником Партії ісламського відродження Таджикистану, яка була заборонена рішенням влади Таджикистану у 2015 році, після заборони діяльності партії багато з її членів та прихильників були заарештовані, декому вдалось втекти з країни. Крім того, позивач вказує на те, що побоюється за життя своєї сім`ї і не може повертатись на територію Таджикистану, оскільки її чоловіку влада країни приписує політичні переконання, що суперечать волі та політиці держави.

Представник позивача Лучинець О.В. , підтримав позовні вимоги з мотивів, викладених у позовній заяві. Окремо зазначив, що оскільки головним критерієм для визнання біженцем є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, то саме наявність таких побоювань має бути перш за все з`ясована Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області. Так як, саме шляхом отримання додаткових відомостей відповідач мав встановити наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача є реальними і обґрунтованими. Додатково зазначив, що заявниця реально зробила спробу подати про себе та свою сім`ю всі відомості; ніколи не видавалася за іншу особу; подала всі наявні у неї докази; повернутися до Таджикистану не хоче і не може, через політичну волю органів влади країни; факт приналежності її чоловіка до партії ПІВТ є підтвердженим та не потребує доведення.

22 березня 2019 року представником відповідача подано до суду відзив, відповідно до якого відповідач вказує, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з тим, що позивач не надала жодних доказів про те, що є реальні підстави для побоювання стати жертвою переслідувань. Також вказує на те, що відповідачем було встановлено, на підставі інформації по країні походження, що у випадку повернення, позивачу, можливо, буде загрожувати ризик опинитись за межею бідності, оскільки у її чоловіка в Таджикистані відсутні засоби до існування, а позивач займається виключно веденням домашнього господарства. Крім того, відповідач посилається на той факт, у заяві -анкеті від 23 січня 2019 року ОСОБА_1 вказує, що: "...на сьогодні нам вдалося отримати оригінали листів від партії, що підтверджують, що мій чоловік ОСОБА_5 є прихильником партії, і що нам загрожує небезпека у разі повернення до Таджикистану.", (а.с 5-20). Проаналізувавши документи, що зазначені у Відзиві ( а.с.16), відповідальний працівник органу міграційної служби дійшов висновку, що в двох листах поряд з прізвищем ОСОБА_5 згадується в контексті прізвище ОСОБА_5 . Останній має намір оскаржити в суді дії ОСОБА_4, яка на своїй сторінці в Фейсбуці опублікувала пост про те, що має місце продаж довідок партії про членство за 3000 доларів. У листі від 04 січня 2017 року № 00717/17 вказується прізвище ОСОБА_5 . У листі від 02 жовтня 2016 року вказується ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З огляду на ці листи залишається недоведеним факт, що чоловік заявниці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є прихильником ПІВТ. Отже, враховуючи сказане ОСОБА_1 , під час співбесіди та інформацію по країні походження заявниця надає загальну інформацію, жодних нових підтверджуючих усних чи письмових доказів щодо належності чоловіка заявниці до прихильників ПІВТ надано не було органу міграційної служби, то факт їх переслідування залишається недоведеним, а відповідно рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

15 травня року, представником позивача подано відповідь на відзив, де вказується на упередженість та поверхневий розгляд відповідачем заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, (а.с. 133-145).

Під час розгляду справи по суті позивач та її представник позов підтримали повністю, просили суд його задовольнити з мотивів, що у ньому наведені.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін по справі, встановивши обставини справи, які були перевірені в судовому засіданні належними та допустимими доказами в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Громадянка Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала у м. Вахдат Республіка Таджикистан, мусульманка за релігійними переконаннями, належить до національності таджичка, одружена, сповідує іслам, закінчила дев`ять класів середньої шкоди, домогосподарка, разом з чоловіком ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , виховує п`ятьох дітей.

24 вересня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено шлюб, актовий запис № 289, місце реєстрації Джамоат Дусті , м . Вахдат , Республіка Таджикистан , (а.с.39) Прізвища після укладення шлюбу чоловіка - ОСОБА_5 , дружини- ОСОБА_1 .

Під час судового розгляду, позивач вказала, що 18 травня 2016 року, разом з чотирма неповнолітніми дітьми повітряним транспортом виїхала з міста Душанбе ( Таджикистан ) до міста Краснодар (Росія), де пробула до 01.06.2016 року і виїхала у напрямку Москви. На території Росії за статусом біженця не зверталася. Звідки виїхала до Мінська (Білорусь). Після прибуття до Мінська поїхала до міста Брест (Білорусь), проживаючи там протягом двох місяців, здійснили кілька спроб потрапити до Польщі, про що свідчать штампи у паспорті, де на той час на її думку знаходилося багато членів партії Ісламського відродження Таджикистану. Знаходячись в Білорусії звернулася із заявою про надання статусу біженця, розгляд якої за її клопотанням було припинено після появи в Інтернеті відео, на якому були діти ОСОБА_1 , за яким прослідували дзвінки представників Посольства Таджикистану в Білорусі. Повертатись до Таджикистану не було безпечно, Росія так само депортує таджиків до країни походження на вимогу Таджикистану, як це б зробила і Білорусь. Після чого позивач прибула в Україну з Білорусі 26 серпня 2016 року.

В Україну кордон перетнула автобусом легально, а саме транзитом на 120 годин (а.с. 79).

28 вересня 2016 року позивач вперше звернулася до ГУ ДМС у Львівській області із заявою № 2016LV0022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, (а.с. 31).

Згідно вказаної заяви-анкети від 28 вересня 2016 року, ОСОБА_1 вказала, що причиною свого звернення стало те, що чоловік був членом Партії ісламського Відродження Таджикистану, Так як її чоловік був активістом, він був вимушений втекти з країни, однак до неї почали застосовувати фізичне насильство для отримання інформації про місцезнаходження чоловіка, внаслідок чого їй було зламано ногу (а.с 65).

Згідно протоколу співбесіди позивача № 1 від 13 жовтня 2016 року, позивач вказала, що причиною еміграції до України було політичне переслідування її чоловіка та застосування фізичного насильства до неї та її родини, (а.с. 74-80).

Відповідно до Висновку від 18 жовтня 2016 року ГУ ДМС України у Львівській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом розгляду заяви, зроблено висновок, що є доцільним прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області № 225 від 18 жовтня 2016 року було прийнято рішення про дозвіл на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

12 січня 2017 року, під час співбесіди позивач повідомила, що коли були біженцями в Білорусі, прийшли журналісти і знімали її з чоловіком. Після цього прослідували дзвінки представників посольства Таджикистану. Потім дізналися, що приходили до матері її чоловіка, ОСОБА_5 , додому і сказали, щоб вони відмовилися від Білорусі і приїхали в Таджикистан, що їх звідти заберуть тому, що Білорусія і Таджикистан союзники. Після цього, позивач та її чоловік вирішили втекти в Україну (а.с. 81-89).

31 січня 2017 року, після проведення перевірки ДМС України прийнято рішення № 45-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, (а.с. 90).

Дана відмова була оскаржена до Закарпатського окружного адміністративного суду.

07 грудня 2018 року, рішенням суду у задоволенні адміністративного позову було відмовлено (а.с.91-97). Дане рішення набрало законної сили та не оскаржувалося позивачкою.

23 січня 2019 року, позивач, звернулась із повторною заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з новими обставинами, (а.с. 22-23, 26-33). У даній заяві-анкеті, позивач зазначає, що як у попередній заяві, так і зараз, просить надати захист в Україні, оскільки має обґрунтовані побоювання переслідування її органами державної влади Таджикистану через приписані політичні переконання її чоловіка за підтримку та співпрацю з Партією ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), що вважається екстремістською і є забороненою у Таджикистані. Основною причиною виїзду, зазначає страх за своє життя та життя свої сім`ї через переслідування державною владою всіх представників ПІВТ та їх родини. Також влада Таджикистану дискримінує мусульман, а особливо жінок з арлігійними переконаннями.

Члени сімї заявниці: чоловік - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

діти до 18-років: 1. ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

2. ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

3. ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

4. ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

5. ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

До даної заяви, заявницею додано: паспорт закордонний, паспорт внутрішній; свідоцтво про народження; свідоцтво про шлюб; довідка військкомата; копія довідки ПІВТ № 00442/16 на англ. мові; лист представництва УВКБ ООН в Україні № 00707/17; лист NEEKA в Україні № 00708/17; результати перевірки робочої групи ПІВТ № 00717/17.

29 січня 2019 року, органом міграційної служби було складено протокол співбесіди. У даному протоколі зазначено, що адвокат позивача отримав оригінали листів з Партії ісламського відродження Таджикистана, яких на момент розгляду першої заяви не було.

12 лютого 2019 року, відповідно до Висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було вказано, що такі висновки зроблено на підставі заяви, співбесіди, інформації по країна походження де основною причиною виїзду з країни громадянської належності заявниці стала нестабільна соціально-економічна ситуація в країні, що зазначено в абзаці першому висновку від 12 лютого 2019 року, (а.с.98-105). Згідно змісту висновку ( а.с.101) відповідач зазначає, що заявниця надає достатньо деталей про свою країну походження і ситуацію в ній. У заяві не має елементів які б викликали сумніви у твердженнях заявниці щодо її особи і походження, отже факти викладені заявницею про її місце народження можуть вважатися правдоподібними. Щодо того, чи могло мати переслідування заявниці з боку правоохоронних органів Таджикистану як члена сім`ї особи, яка є прихильником партії ісламського відродження Таджикистану зроблено висновок що такі доводи не можуть вважатись достовірними чи правдоподібними, а відтак було рекомендовано прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви, (а.с. 98-105).

12 лютого 2019 року, ГУ ДМС України у Закарпатській області було прийнято Наказ № 25 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку із необґрунтованістю заяви, (а.с. 106).

14 лютого 2019 року позивач отримала Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12 лютого 2019 року № 4.4./3, про що розписалася в журналі видачі повідомлень, ( а.с.107)

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернулась до суду.

Допитаний в судовому засіданні 07 червня 2019 року - свідок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснив суду, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є його дружиною, разом виховують п`ятеро дітей та зараз проживають у пункті тимчасового розміщення біженців у Закарпатській області за адресою: м . Перечин, вул . Партизанська 35. У країні свого походження був затриманий та утримувався у відділку поліції тиждень за звинуваченням у підтримці екстремістської партії. Йому вдалося звільнитися, після чого не став зволікати та покинув Таджикистан. Пояснив, що він не членом партії, а є її прихильником, оскільки представники партії прийшли до мечеті, яку вони відвідують із сім`єю і він зголосився на час їх політичної активності поширювати газету партії. Коли був на заробітках, його мати під час телефонної розмови повідомила, що дружину та його брата затримали. В ході допиту до брата застосовували фізичне насильство. Його дружина заступилася за родича, але її відштовхнули, вона впала і зламала ногу. Їх залякували, вимагали повідомити де знаходиться чоловік позивачки ОСОБА_5 . Родина згодом приїхали до нього в Краснодар. Прихильники партії порадили їхати до Білорусі, щоб потім попасти до Європи. Під час звернення за захистом у Республіці Білорусь, начальник міграційної служби м. Брест передав їм вітання із Таджикистану, що вони розцінили як погрозу і пізно вночі покинули Білорусь та приїхали до України. Додатковою обставиною, що змусила їх написати відмову від захисту в Білорусі, була публічна зйомка про позивачку з анкетними даними та місцем розташування, що транслювалася у відкритих джерелах. Після цієї трансляції з позивачкою та ним, намагалися зв`язатися представники Таджикистану. Прибувши в Україну зразу заявили про себе, ніколи не намагалися перетнути кордон у незаконний спосіб. Зі слів родичів у Таджикистані їм відомо, що міліції кожні два місяці навідуються до них додому, робили обшуки, розбили вікна. Його сім`я боїться кожного кроку, вони із дітьми опинилися у безвихідній ситуації, боячись депортації до країни походження, де будуть ув`язнені.

Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, судом встановлено наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п. 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною шостою статті 5 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В анкеті особи, яка звернулася за захистом із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і згодом під час співбесід із представниками регіональної ДМСУ, позивачка вказувала, що основною причиною виїзду із Таджикистану був страх за життя її та життя дітей, котрі могли постраждати через загальне переслідування державною владою представників ПІВТ, оскільки її чоловік працював для забороненої партії.

Після заборони діяльності ПІВТ, уряд країни почав переслідувати жінок мусульман, які носили хіджаб, заборонено читати намаз, закривалися мечеті, чим обмежували право мусульман Таджикистану на віросповідання.

Тобто позивачка стверджувала що потребує захисту за релігійними та приписаними політичними переконаннями, оскільки вони є мусульманами, а її чоловік ОСОБА_5 був прихильником забороненої опозиційної партії ПІВТ.

Судом встановлено, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, відповідач не врахував подані заявницею документи через відмінність написання імені та прізвища чоловіка позивачки і зазначених імені та прізвища в листах ПІВТ. Таке твердження відповідача, на переконання суду, є упередженим і не доведеним, а докази надані позивачкою відхилені із формальних причин. Оскільки, при повторному зверненні позивачки за захистом в Україні нею було подано оригінал листа ПІВТ з основними ідентифікаційними даними її чоловіка - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і що він є прихильником ПІВТ.

Cуд погоджується із доводами сторони позивача, що цей доказ є таким, що підтверджує факт того, що позивачка є дружиною прихильника Партії Ісламського відродження Таджикистану, (а.с.40, особова справа № 2019UZ0002).

При цьому, відповідачем цей факт не спростовано, як і не дано оцінку тому, що інформація по країні походження підтверджує факт існування та подальшої заборони Партії ісламського відродження Таджикистану, ( абз.1 стор.6 Висновку).

За відомостями МЗС (а.с.146) та про які відомо відповідачу зазначено, що Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВИ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії "за недонесення".

У 2015 році Управління Верховного комісарі ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ

Крім того, судом було досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, а саме https://www.fergana.agency/news/106488; https://www.refworld.org.ru/type,COUNTRYNEWS,,TUR,5abe55114,0.html;https://amnesty.org.ru/ru/2016-06-10-Tajikistan/ в яких вказано про те, що відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану/

Проте, відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

З аналізу вищевикладеного, суд приходить до висновку, що побоювання позивачки про переслідування у країні походження Таджикистан є обґрунтованими, оскільки підкріплені фактичними доказами того, що ці побоювання є реальними, з урахуванням наданих доказів та інформації по країні походження. Ситуація в країні походження є доказом того, що відомості заявлені ОСОБА_1 є доказом того, що її суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими та відбулися особисто із позивачкою по справі.

Відповідно до статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Судом встановлено, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачці в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід відмітити, що позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в її розпорядженні надані відповідачу, твердження заявниці є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою. Позивачка подала свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізналася від прикордонників про можливість подання такої заяви в Україні, не намагалася у незаконний спосіб перетнути кордон, отже її доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе п`ять основних підстав, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань; заявника не виключають із статусу біженця.

При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Викладене та встановлені судом обставини свідчать про те, що у випадку, що розглядається, відповідач не встановив наявність конвенційних ознак, які дають право позивачці на оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, що дає суду підстави для висновку про протиправність рішення Головного управління Державної міграції служби України в Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, судом встановлено наступне.

Під час судового засідання представником відповідача було заявлено, що задоволення даної позовної вимоги є порушення дискреційних повноваження суб`єкта владних повноважень.

Однак, суд вважає, що дані доводи є безпідставними з наступних підстав.

Вказану вимогу суд розцінює як похідну вимогу від вимоги про визнання неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Як вже зазначалося судом, була встановлена протиправність дій відповідача, чим порушено права позивача.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи докази, які були досліджені судом, зважаючи, що мало місце повторне звернення позивачки до суду для захисту порушеного права, то належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивачки є саме зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до вимог статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до пункту 14 статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, витрати на сплату судового збору не підлягають стягненню за рахунок бюджетний асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Інші судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст.ст.9, 14, 90, 242-246, 265 КАС України, суд , -

У Х В А Л И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

2. Визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

СуддяТ.В. Скраль