Справа № 320/6902/18
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6902/18 Головуючий у 1-й інстанції: Щавінський В.Р.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Пухівської сільської ради Броварського району Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати противоправним та скасувати рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області про відмову надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для дачного будівництва площею 0,10 га с. Пухівка, КОАТУУ , зона 01, квартал 068, № 961-XXIV-VII від 27.03.2018;

- зобов`язати Пухівську сільську раду Броварського району Київської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для дачного будівництва площею 0,10 га с. Пухівка, КОАТУУ , зона 01, квартал 068;

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 16.03.2018 ОСОБА_1 звернувся до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для дачного будівництва площею 0,10 га с. Пухівка, КОАТУУ , зона 01, квартал 068.

Розглянувши клопотання позивача Пухівська сільська рада рішенням від 27.03.2018 № 961-XXIV-VII відмовила позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

У якості підстави для відмови Пухівська сільська рада в оспорюваному рішенні зазначила, що обрана позивачем земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності територіальної громади (земель загального користування), які не можуть передаватись у приватну власність громадян та у зв`язку з відсутністю розробленого плану зонування та детального плану території.

Не погоджуючись з правомірністю вказаного рішення, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність для дачного будівництва, відповідач у прийнятому ним рішенні не навів жодних відомостей про невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Чинне законодавство не містить заборон щодо надання органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою у разі відсутності плану зонування або детального плану території, на якій розташована бажана земельна ділянка, а тому позов підлягає задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність для дачного будівництва, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову у наданні земельної ділянки відповідач зазначив, що спірна земельна ділянка згідно генерального плану відноситься до земель комунальної власності територіальної громади (земель загального користування), а відтак не може бути передана у приватну власність громадян. Крім того, відповідач у своєму рішенні зазначив, що територія, на якій розташована обрана позивачем земельна ділянка, не містить розробленого плану зонування та детального плану території.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, для правильного вирішення даної справи, необхідно встановити чи наявні законодавчі підстави та докази щодо неможливості надання дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку із віднесенням спірної земельної ділянки до земель загального користування населеного пункту, а також у зв`язку із відсутністю розробленого плану зонування та детального плану території.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Колегія суддів наголошує на тому, що вказані положення ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забороняють до затвердження відповідної містобудівної документації саме передачу (надання) у власність чи користування земельних ділянок, однак вказана норма не містить заборони в наданні відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою, які є лише початком тривалої та послідовної процедури. До того ж, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 13.12.2016 у справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 22.05.2018 у справі № 468/1263/17-а.

Відповідно до пунктів «а» частини четвертої статті 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Аналогічно застосуванню положень ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», наведені вимоги ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України містять виключно заборону в наданні відповідних земельних ділянок у власність та не регулюють питання надання дозволу на розробку проектів землеустрою.

Таким чином, норми статті 83 Земельного кодексу України та статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на які відповідач посилався як на підставу прийняття оскаржуваного рішення, не можуть бути підставою для відмови у надані дозволу на розробку проекту землеустрою.

При цьому, перевіряючи вказані апелянтом обставини невідповідності місця розташування спірної земельної ділянки вимогам генерального плану, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 73 КАС передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини другої статті 74 КАС обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Пунктом 2 частини першої статі 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Відповідно до частин першої, шостої, десятої статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Колегія суддів наголошує на тому, що будь-яких доказів невідповідності спірної земельної ділянки вимогам генерального плану, відповідач до суду першої інстанції не подав, відомостей про неможливість подачі таких доказів не вказав.

При цьому, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи зворотнім повідомленням (а.с. 24). Варто також звернути увагу на те, що суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі пропонував відповідачу надати відзив на позовну заяву та докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Водночас, документи, які, на переконання скаржника, свідчать про правомірність оскаржуваного рішення ради, було долучено до апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 308 КАС докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не доведено неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому такі докази в силу частини четвертої статті 308 КАС не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з долученого до апеляційної скарги викопіювання з генерального плану неможливо встановити призначення земельних ділянок (земельної ділянки), які на ньому розміщені.

Більше того, на вказаному викопіюванні з генерального плану невідомою особою власноручно нанесено та розшифровано певні межі земельних ділянок, а тому такий витяг не може бути прийнятий колегією суддів як достовірний доказ дійсних даних генерального плану села Пухівка, оскільки генеральний план має затверджуватися відповідною радою, яка вправі визначати межі відповідних земельних ділянок за певним призначенням.

Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийнятого ним оскаржуваного рішення.

Враховуючи вказане та беручи до уваги, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою не означає позитивного рішення про надання земельної ділянки у власність, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Пухівської сільської ради Броварського району Київської області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 05.03.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 19.06.2019.