Справа № 620/392/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/392/19 Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Епель О.В.,Карпушової О.В.,

за участю: секретаря Суркової Д.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Куценко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу № 25-25-010/0904/25 від 25.01.2019 Управління Держпраці у Чернігівській області у розмірі 781830,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 були укладені цивільно-правові договори і не існувало жодних трудових відносин. Наголошує, що згідно презумпції правомірності правочину, відповідач, визначивши ці відносини як трудові, вийшов за межі своїх повноважень, тобто діяв протиправно.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні доведено, що між позивачем та громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 фактично існували трудові відносини без їх належного оформлення, тому виносячи постанову про накладення штрафу на позивача № 25-25-010/0904/25 від 25 січня 2019 року у розмірі 781830,00 грн, уповноважена посадова особа відповідача діяла в межах своєї компетенції, правомірно та обґрунтовано.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не надав позивачу можливості скористатися правом на подачу відповіді на відзив, а також не розглянув клопотання позивача про виклик свідків, пояснення яких мають вагоме значення для правильності вирішення справи. Наголошує, що під час розгляду справи, судом не досліджувались цивільно-правові договори, зміст яких спростовує висновки контролюючого органу. Крім того, вказує, що внаслідок здійснення виплат за договорами підряду та цивільно-правовими договорами здійснювалося включення відомостей щодо зазначених фізичних осіб до періодичних звітів саме за ознакою доходу 102, яка характеризує саме винагороду за цивільно-правовими договорами (звіт форми 1-ДФ, звіт по ЄСВ, податкові розрахунки), які надавались до відповідних територіальних органів ДФС, своєчасно нараховувалися і сплачувалися відповідні податки.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення як безпідставну, а рішення суду без змін як законне та обгрунтоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що на підставі наказу Управління від 13.11.2018 № 338 та направлення на проведення контрольного заходу від 13.11.2018 № 1255 головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Черняк Т.Ю. було доручено провести інспекційне відвідування позивача на предмет додержання законодавства про працю в частині використання найманої праці без належного оформлення трудових відносин.

У ході інспекційного відвідування 15.11.2018 об 11 год. 50 хв. здійснено спробу проведення інспекційного відвідування за місцем здійснення господарської діяльності позивача.

Інспектором праці складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № 25-25-010/0166 від 16.11.2018 у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням та вимогу про надання документів від 16.11.2018 № 25-25-010/0144, якою до 29.11.2018 зупинено інспекційне відвідування для надання необхідних документів. Акт та вимога були направлені позивачу рекомендованим листом від 16.11.2018 № 32.

У зв`язку з неотриманням поштового відправлення було повторно складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № 25-25-010/0190 від 04.12.2018 та вимогу про надання документів від 04.12.2018 № 25-25-010/0167, якою до 26.12.2018 зупинено інспекційне відвідування для надання необхідних документів.

На виконання вимоги були надані документи, зокрема, документи про прийом на роботу працівників за 2018 рік, повідомлення до Державної фіскальної служби про прийняття працівників на роботу за 2018 рік, розрахунково-платіжні відомості за жовтень-листопад 2018 року, табель обліку використання робочого часу за жовтень-листопад 2018 року, цивільно-правові договори та акти про прийняття виконання робіт.

Під час інспекційного відвідування позивача, за результатами якого складено акт №25-25-010/0904 від 26.12.2018 року, перевіряючими встановлено, що працівники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 виконували у позивача роботу без належного оформлення трудових відносин. Всі надані договори укладені на довготривалий період з повторним їх переукладенням, передбачають однаковий предмет та містять в собі фіксовану суму винагороди, яка підлягала виплаті щомісячно. При цьому, виконання робіт з виготовлення напівфабрикатів та виготовлення страв ОСОБА_7 збігаються з колом обов`язків за посадою - кухар, яка передбачена Класифікатором професій ДК 003:2010 (із змінами затвердженими наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 серпня 2016 року № 1328), код 5122. Виконання робіт з реалізації продуктів харчування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 збігаються з колом обов`язків за посадою «продавець продовольчих товарів», яка передбачена Класифікатором професій ДК 003:2010 (із змінами затвердженими наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 серпня 2016 року № 1328), код 5220. Виконання робіт з закупівлі та реалізації товарів ОСОБА_4 збігаються з колом обов`язків за посадою «менеджер», яка передбачена Класифікатором професій ДК 003:2010 (із змінами затвердженими наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 серпня 2016 року № 1328), кодом 1453, 1454. Виконання робіт з розвантаження (завантаження) продукції ОСОБА_5 збігаються з колом обов`язків за посадою «вантажник», яка передбачена Класифікатором професій ДК 003:2010 (із змінами затвердженими наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 серпня 2016 року № 1328), код 9333. Виконання робіт з прибирання торгівельних та складських приміщень ОСОБА_8 збігаються з колом обов`язків за посадою «прибиральник виробничих приміщень», яка передбачена Класифікатором професій ДК 003:2010 (із змінами затвердженими наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 серпня 2016 року № 1328), код 9132. Крім того, у письмових поясненнях, наданих у ході інспекційного відвідування 15.11.2018, продавець ОСОБА_2 зазначає, що з травня 2018 року працює продавцем-офіціантом в кафе «Айбари» у позивача згідно цивільно-правового договору, за виконану роботу замовник сплачує винагороду в розмірі 500,00 грн на місяць, при цьому, працює позмінно: з 9-00 год. до 18-00 год. з перервою на обід з 13-00 год. до 14-00 год., оплату отримує готівкою щомісяця, до її обов`язків входить продаж харчових продуктів, напоїв та інших виробів з кухні закладу, а також прибирання приміщення та надання послуг офіціанта. У письмових поясненнях ОСОБА_7 зазначає, що працює у позивача за цивільно-правовим договором більше року, шоденно з 8-00 год. до 17-00 год., займається випіканням, смаженням та виготовленням напівфабрикатів, оплата проводиться щомісяця в розмірі 500,00 грн. Під час інспекційного відвідування ОСОБА_7 та ОСОБА_2 працювали та виконували трудові функції, що також підтверджується наданими письмовими поясненнями даних осіб. Праця вказаних працівників не є юридично самостійною, а здійснюється у межах діяльності закладу, з підпорядкуванням визначеному режиму щоденної роботи, щомісячною оплатою в фіксованій сумі, з систематичним виконанням трудових функцій: виготовлення напівфабрикатів та виготовлення страв, реалізації продуктів харчування, закупівля та реалізація товару, розвантаження (завантаження) продукції, прибирання торгівельних та складських приміщень. Факт використання трудових відносин також підтверджується щомісячним отриманням оплати за виконану роботу за фактичний період часу. При цьому, встановлено, що трудові договори у письмовій формі позивачем із зазначеними працівниками не укладалися, накази про прийом на роботу не видавались, повідомлення про прийом на роботу до ДФС не подавались, отже, працівники були допущені до роботи всупереч діючого трудового законодавства, без належного оформлення, що є порушенням ч. 1, 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України.

У зв`язку з неможливістю особистого вручення два примірника акту направлені рекомендованим листом від 27.12.2018 № 462, вручені особисто позивачу 04.01.2019.

На підставі абзацу 2 частини 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України за фактичний допуск працівників ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до роботи без укладення трудового договору (ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України) винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 25-25-010/0904/25 від 25 січня 2019 року на позивача у розмірі 781830,00 грн.

Постанова про накладення штрафу була направлена рекомендованим листом від 25.01.2019 і отримана позивачем 26.01.2019.

Вказана постанова є предметом цього позову, оскільки позивач вважає її протиправною, винесеною з порушенням норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів перед судом правомірність своїх дій та рішень, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.259 КЗпП державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою ст. 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 із змінами (далі - Порядок № 509).

Згідно частини 4 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю).

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок від 26.04.2017 № 295).

Згідно п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Разом із тим, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Так, предметом укладених договорів позивача з фізичними особами є процес праці, а не її кінцевий результат. Фізичні особи повинні були виконувати систематично певні трудові функції на підприємстві відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк. При цьому, в укладених договорах не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (надавати послуги).

В самих договорах ніде не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами ЦК України.

Як вбачається зі змісту трудових угод, працівники самостійно не організовували роботу, виконували її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковувалися відповідним посадовим особам. Крім того, відповідальність виконавця послуг не була передбачена в цивільних угодах.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що у межах спірних правовідносин позивачем не дотримано вимог статті 24 КЗпП України в частині обов`язкового укладання трудових договорів у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), або видання наказу, або розпорядження та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідачем під час прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу дотримано вимоги Порядку № 509, а отже постанова № 25-25-010/0904/25 від 25.01.2019 про накладення штрафу на позивача у розмірі 781830,00 гривень на підставі абз.2 частини другої статті 265 КЗпП України є правомірною, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №820/1432/17.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на порушення судом першої інстанції його прав, що виразилися у нерозгляді його клопотання про виклик свідків, оскільки, як пояснила в суді представник відповідача, в судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача не наполягала на допиті свідків та не заперечувала про продовження розгляду справи без їх виклику, що також не заперечувалось позивачем в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про правильність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20.06.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова