Справа № 826/13458/17
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Парінова А.Б.,

Ключковича В.Ю.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної авіаційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2018 у справі за адміністративним позовом Державної авіаційної служби України до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Державна авіаційна служба України звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України» про стягнення заборгованості зі сплати державних зборів до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях у сумі 26863327,89 грн, за рахунками-фактурами ПрАТ «АК «МАУ» за перевезення пасажирів та багажу у період з липня 2014 року по січень 2015 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2018 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також неповне з’ясування судом обставин.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, у відповідності до положень ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Державною авіаційною службою України, на підставі звітів щодо діяльності ПрАТ «Авіакомпанія «Міжнародні авіалінії України», згідно з ліцензією на провадження господарської діяльності з надання послуг із перевезення пасажирів, вантажів повітряним транспортом, відповідачу виставлено для сплати рахунки-фактури за перевезення пасажирів та багажу у період липня 2014 року по січень 2015 року на загальну суму 2686327,89 грн, а саме: № 60 від 28.07.2014 на суму 3364188,72 грн.; № 123к від 28.07.2014 на суму 740840,62 грн.; № 75 від 24.09.2014 на суму 4325318,30 грн., № 86 від 27.10.2014 на суму 3817450,86 грн., № 177к від 27.10.2014 на суму 469764,26 грн., № 180к від 04.11.2014 на суму 873847,76 грн., № 94 від 24.11.2014 на суму 4284008,78 грн., № 191к від 24.11.2014 на суму 401309,92 грн., № 101 від 23.12.2014 на суму 3702354,29 грн., № 211к від 23.12.2014 на суму 438238,22 грн., № 6 від 26.01.2015 на суму 3990551,54 грн., № 15к від 26.01.2015 на суму 455454,62 грн.

Розрахунок сум, визначених у виставлених рахунках-фактурах здійснювався відповідно до пунктів 5, 6 розділу ІІ додатку до Постанови Кабінету Міністрів від 28.09.1993 № 819 «Про створення Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях», а саме рейси виконані: у межах України (у тому числі чартерні перевезення): за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 0,5 доларів США; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 2,5 доларів США; міжнародних (за винятком чартерних перевезень): за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 2 долари США; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 10 доларів США.

За твердженням позивача, ПрАТ «АК «МАУ» надавши у період з липня 2014 року по січень 2015 року послуги з перевезення пасажирів і вантажів та отримавши від пасажирів і відправників вантажу державний збір, не перерахувало у добровільному порядку відповідні збори до Державного бюджету України, що зумовило звернення з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з наступного:

- право встановлювати (скасовувати) загальнодержавні податки і збори (обов’язкові платежі) належить до повноважень Верховної Ради України виключно шляхом прийняття відповідних законів, а тому, зважаючи на законодавчо закріплений порядок, строки та розмір сплати спірного збору, у відповідача відсутній обов’язок по його сплаті;

- з 07.10.2012 збір за надання дозволу на право експлуатації повітряної лінії не справляється;

- з 01.01.2014 положення постанови Кабінету Міністрів України № 819, на підставі яких позивач нараховував до сплати відповідачу спірні державні збори за липень 2014 року - січень 2015 року, визнано нечинними, а тому, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Державна авіаційна служба України є уповноваженим органом з питань цивільної авіації та діє відповідно до Положення про Державну авіаційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 520.

Державна авіаційна служба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури, який реалізує державну політику у сфері цивільної авіації та використання повітряного простору України та є уповноваженим органом з питань цивільної авіації.

Державіаслужба у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Так, Повітряний кодекс України встановлює правові основи діяльності в галузі авіації.

Державне регулювання діяльності в галузі авіації та використання повітряного простору України спрямоване на гарантування безпеки авіації, забезпечення інтересів держави, національної безпеки та потреб суспільства і економіки у повітряних перевезеннях та авіаційних роботах.

Дія цього Кодексу поширюється на фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості, які провадять діяльність у галузі авіації та використання повітряного простору України. (ч. 1 ст. 3 Повітряного кодексу України)

Загальнодержавні витрати на авіаційну діяльність та участь України в міжнародних авіаційних організаціях здійснюються відповідно до Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України.

Загальнодержавні витрати на авіаційну діяльність - це витрати, пов'язані із забезпеченням виконання основних завдань внутрішньої та зовнішньої державної політики в галузі цивільної авіації, у тому числі державного регулювання науково-технічної, економічної, фінансової, кадрової та соціальної політики щодо використання повітряного простору України, нормативно-правового забезпечення авіаційної діяльності, забезпечення державного контролю та нагляду за безпекою цивільної авіації.

Порядок використання коштів на авіаційну діяльність та участь України в міжнародних авіаційних організаціях визначається Кабінетом Міністрів України.

Для забезпечення реалізації основних напрямів державної політики у сфері авіаційної діяльності та використання повітряного простору України, утримання та забезпечення діяльності уповноваженого органу з питань цивільної авіації з метою виконання покладених на нього завдань та функцій, участі та представництва України у міжнародних авіаційних організаціях та інших заходах діє Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях.

Надходженнями Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях є державні збори із суб'єктів авіаційної діяльності: 1) за сертифікацію, реєстрацію, перереєстрацію об'єктів та суб'єктів авіаційної діяльності та супроводження їх діяльності; 2) за надання прав на експлуатацію повітряних ліній; 3) за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України; 4) за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України; 5) за вчинення офіційних дій, пов'язаних з наглядом у сфері цивільної авіації, у тому числі під час виконання польотів в інших державах за договорами фрахту/лізингу, які розраховуються залежно від кількості та маси повітряних суден, строків тимчасового базування за кордоном та регіонів виконання польотів; 6) з авіаційної безпеки; 7) з інших передбачених законом надходжень.

Кошти Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях в обсязі, затвердженому законом про Державний бюджет України на відповідний рік, використовуються на утримання штату працівників та інші витрати уповноваженого органу з питань цивільної авіації, пов'язані із забезпеченням виконання його функцій, на фінансування витрат на участь та представництво України у міжнародних авіаційних організаціях та інших заходах, визначених законодавством.

Забезпечення надходження та використання коштів Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях здійснює уповноважений орган з питань цивільної авіації.

Платежі, що підлягають сплаті до Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях, є обов'язковими для всіх суб'єктів авіаційної діяльності.

Перелік, розмір та порядок сплати державних зборів, порядок використання коштів Державного спеціалізованого фонду фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях визначаються Кабінетом Міністрів України. (ст. 12 Повітряного кодексу України)

У відповідності до пункту 4 закріпленого Постановою №819 «Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях», (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державні збори сплачуються юридичними і фізичними особами у розмірах, згідно з додатком.

Проте, порядок і строки сплати зборів ні Положенням, ні законами України не установлюються. Додатком до затвердженого постановою № 819 Положення визначаються розміри державних зборів за надання державних послуг із сертифікації, реєстрації тощо.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що в сформованих та пред’явлених рахунках Державіаслужба застосовує ставки збору, що містяться в додатку в колонці «Державні послуги» розділу ІІ «Експлуатація авіаційної техніки» в пункті 5 «Видача дозволів на експлуатацію повітряних ліній», яким встановлено наступні розміри державного збору за Державну послугу - видача дозволів на експлуатацію повітряних ліній: у межах України (у тому числі чартерні перевезення): під час подання заяви - 63,2 неоподатковуваних доходів на місяць; за видачу документа (свідоцтва, сертифіката, тощо) - 25,4 неоподатковуваних доходів на місяць; міжнародних (за винятком чартерних перевезень): під час подання заяви – 140,8 неоподатковуваних доходів на місяць; за видачу документа (свідоцтва, сертифіката, тощо) – 400 дол. США за маршрут.

Так, в наведеному пункті в останній колонці під назвою «Додаткові показники коригування розмірів державного збору» передбачено, що державний збір збільшується з розрахунку: у межах України (у тому числі чартерні перевезення): за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 0,5 доларів США; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 2,5 доларів США; міжнародних (за винятком чартерних перевезень): за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту, на 2 долари США; за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває, на 10 доларів США.

Отже, зважаючи на наведене вище, та, як було встановлено судом першої інстанції, Державна авіаційна служба України при прийнятті рахунків, використовувала ставки збору за видачу дозволів на експлуатацію повітряних ліній, що встановлені додатком до Положення «Про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях», затвердженого Постановою № 819, який є підзаконним нормативно-правовим актом.

Варто звернути увагу на приписи п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України, в яких закріплено, що виключно законами України визначаються система оподаткування, податки і збори.

Тобто, обов’язок сплати податків та зборів в особи виникає тільки з моменту їх встановлення законом.

У свою чергу, п. 9.4 ст. 9 Податкового кодексу України, передбачено, що встановлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

Колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що право встановлювати або скасовувати загальнодержавні податки і збори/обов’язкові платежі, в силу Основного Закону, належить до повноважень Верховної Ради України виключно шляхом прийняття відповідних законів, якими унормовується їх розмір, строки, порядок (механізм) справляння, тощо, що гарантує дотримання принципу юридичної визначеності платника таких податків, зборів.

Крім того, обгрунтованим є висновок Окружного адміністративного суду м. Києва щодо того, що на момент виникнення спірних правовідносин ні затверджене Постановою № 819 Положення, ні додаток до нього не містили таких окремих видів державних зборів, як збір за кожного пасажира, який відлітає з аеропорту України та збір за кожну тонну вантажу, що відправляється чи прибуває до аеропорту України і не регулювали періодичність та порядок (механізм) їх сплати, та, які відносяться до складу збору за надання прав на експлуатацію повітряних ліній, який підлягає сплаті під час подання заяви та при видачі документа (свідоцтва, сертифіката тощо).

Слід зазначити, що справляння збору за надання прав на експлуатацію повітряних ліній передбачено п. 2 ч. 5 ст.12 Повітряного кодексу України.

Пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Повітряного кодексу України, передбачено, що збори, які визначені пунктами 1 та 2 частини 5 статті 12 цього Кодексу, справляються до набрання чинності законом про адміністративні послуги та іншими законами, що регулюють справляння відповідних зборів відповідно до пункту 2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України.

У свою чергу, п. 2 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, в редакції, чинній до 01.01.2014 року передбачалось, що збори (плата, внески), не встановлені цим Кодексом як загальнодержавні або місцеві, але встановлені законодавчими актами України як обов’язкові платежі до набрання чинності цим Кодексом, справляються за правилами, встановленими цими законодавчими актами України, до набрання чинності законом про адміністративні послуги та іншими законами, що регулюватимуть справляння відповідних зборів (плати, внесків).

Частиною 5 статті 20 Закону України «Про адміністративні послуги», який набрав чинності 07.10.2012 року, визнано таким, що втрачає чинність з 01.01.2014 року пункт 2 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, а тому, в силу зазначено, з 07.10.2012 збір за надання дозволу на право експлуатації повітряної лінії не справляється.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що приписи п. п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 Повітряного кодексу України, які на переконання Державної авіаційної служби України, визначають та свідчать про встановлення державного збору, оскільки Повітряний кодекс України не містить у собі всіх обов’язкових елементів правового механізму регулювання зборів із суб’єктів авіаційної діяльності, зокрема, ставки, строки та порядок сплати, санкції за невиконання, що позбавляє можливості належним чином адмініструвати даний збір та стягувати його тільки на підставі таких положень. (а. с. 192)

Щодо наголошення апелянтом на тому, що в оскаржуваному рішенні суд перейняв на себе повноваження Конституційного Суду України, вказавши на законодавчі повноваження лише Верховної Ради України встановлювати та визначати всі елементи правового механізму регулювання податків та зборів, колегія суддів вважає таке безпідставним, оскільки суд застосовував висновки, що регулюють спірні правовідносини та викладені в рішенні Конституційного Суду України від 23.06.2009 №15-рп/2009, які є остаточними і обов’язковими до виконання.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції висновку Головного науково-експертного управління Апарату Верховної Ради України на проект Закону України «Про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях» від 30.03.2018 з тих підстав, що даний висновок підготовано до проекту Закону, він не стосується предмету спору та не має сили для обов’язкового застосування та врахування, а Головне науково-експертне управління проводить експертизу всіх законопроектів, внесених до Верховної Ради України.

Суд апеляційної інстанції не враховує посилання сторони позивача на положення пункту 10 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, відповідно до якого, зокрема, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України застосовуються в частині, що не суперечить цьому Кодексу, до прийняття відповідних актів згідно з вимогами цього Кодексу, зважаючи на те, що ним передбачено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, Державної податкової адміністрації України та інших центральних органів виконавчої влади, прийняті до набрання чинності цим Кодексом на виконання законів з питань оподаткування, та нормативно-правові акти, які використовуються при застосуванні норм законів про оподаткування, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Кодексу, до прийняття відповідних актів, згідно з вимогами цього Кодексу, проте, Постанова № 819 прийнята на виконання розпорядження Президента України від 30.12.1992 «Про заходи щодо забезпечення міжнародної авіаційної діяльності України», а отже, така постанова не є нормативно-правовим актом, прийнятим на виконання законів з питань оподаткування.

Варто звернути увагу на те, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.11.2017 у справі № 826/17492/16, яка набрала законної сили, згідно ухвал Київського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 та Вищого адміністративного суду України від 16.05.2017, якою визнано незаконними та нечинними з 01.01.2014 положення пунктів 5, 6 розділу II Додатку до Положення про Державний спеціалізований фонд фінансування загальнодержавних витрат на авіаційну діяльність та участь України у міжнародних авіаційних організаціях, затвердженого Постановою № 819, на підставі яких і здійснювався розрахунок сум, визначених у виставлених рахунках-фактурах до відповідача. Колегія суддів наголошує на тому, що судове рішення у справі № 826/17492/16 набрало законної сили та підлягає виконанню, а посилання апелянта на оскарження даного рішення до Великої Палати Верховного Суду не спростовує набрання постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.11.2017 законної сили та не зупиняє її виконання.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, № 4241/03 (п. 54) зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32), зокрема у п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, 4909/04 зазначив, що згідно з його усталеною практикою, що відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної авіаційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2018 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді А.Б. Парінов

В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови складено 24.06.2019.