Справа № 400/61/19
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

20 червня 2019 р.справа № 400/61/19

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в письмовому провадженні розглянув адміністративну справу

за позовомдочірнього підприємства "Костянтинівське монтажне управління" публічного акціонерного товариства "Теплоенергомонтаж", Промисловий Майданчик, 13А, м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, 55000

до відповідачаГоловного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

проскасування податкового повідомлення-рішення від 20.12.18 р. №

В С Т А Н О В И В:

Дочірнє підприємство "Костянтинівське монтажне управління" публічного акціонерного товариства "Теплоенергомонтаж" (надалі - позивач або ДП "КМУ") звернулось з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (надалі - відповідач або ГУ ДФС), в якому просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення від 20 грудня 2018 р. № 001651401, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 106 297,0 грн. і застосовано штрафну санкцію в розмірі 23 766,0 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував наступним. Під час перевірки, відповідач дійшов висновку про завищення ДП "КМУ" витрат, у зв`язку із включенням до їх складу сум забезпечення відпусток. Позивач знаходить такий висновок ГУ ДФС хибним, так як забезпечення відпусток є обов`язком підприємства і позивачем не допущено помилок щодо методології визначення його розміру та відображення станом на кінець року.

Відповідач адміністративний позов не визнав, у своєму відзиві просив в його задоволенні відмовити. На переконання ГУ ДФС, ним встановлена суттєва різниця між сумою створеного позивачем забезпечення відпусток та сумою фактично виплачених коштів, у зв`язку з чим позивач на кінець кожного звітного року повинен був коригувати суму такого забезпечення в бік її зменшення (а. с. 131-133).

Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що вимоги відповідача про коригування залишку забезпечення відпусток в бік зменшення не відповідають приписам податкового законодавства, а також вимогам бухгалтерського обліку (а. с. 142-143).

Позовна заява залишалась без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) (а. с. 117).

Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи.

Позивач клопотав про розгляд справи у загальному позовному провадженні і судом таке клопотання задоволено (а. с. 129-130, 136).

За наслідками підготовчого провадження, судом прийнято ухвалу про його закриття та призначення справи до судового розгляду по суті (а. с. 151).

Під час розгляду справи, позивач подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яку в наступному відкликав (а. с. 169-170, 180).

Сторони клопотали про розгляд справи в письмовому провадженні (а. с. 183-184).

Відповідно до ст. 194 ч. 3 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

На підставі наведеної норми суд розглядає справу в письмовому провадженні.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

ГУ ДФС провела документальну планову виїзну перевірку ДП "КМУ", результати якої викладені в Акті від 15 серпня 2018 р. № 1974/1429-14-01/36230557 (надалі - Акт перевірки) (а. с. 14-73).

У висновку Акту перевірки вказано на такі порушення:

- ст. 44 п. 44.1., п. 44.2., ст. 134 п. 134.1. пп. 134.1.1. Податкового кодексу України (надалі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств на суму 359 427,0 грн.;

- ст. 198 п. 198.1., п. 198.3., ст. 200 п. 200.1., п. 200.2. ПК України, що призвело до заниження ПДВ на суму 281 256,0 грн.;

- ст. 168 п. 168.1. пп. 168.1.5., ст. 176 п. 176.2. ПК України, а саме несвоєчасне перерахування податку на доходи фізичних осіб в червні, липні і вересні 2017 р.;

- ст. 49 п. 49.18. пп. 49.18.2., ст. 51 п. 51.1., ст. 176 п. 176.2. пп. 176.2. "б" ПК України, а саме подання недостовірних відомостей по податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку за 2 і 4 квартали 2016 р., 1, 2, 3 квартали 2017 р.;

- ст. 9 ч. 8 абз. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", що виявилось у порушенні граничних термінів сплати єдиного внеску.

На підставі Акту перевірки, 3 жовтня 2018 р. ГУ ДФС прийняла податкові повідомлення-рішення № 1, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 446 475,50 грн. і № 1, яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 351 570,0 грн.

Не погодившись з цими рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до ДФС України, яка своїм рішенням від 11 грудня 2018 р. повністю скасувала податкове повідомлення-рішення № 1, а рішення № 1 в частині донарахованого податку на прибуток підприємств по взаємовідносинам ДП "КМУ" з ПП ОСОБА_1 .

За результатами адміністративного оскарження, 20 грудня 2018 р. на підставі порушення позивачем ст. 44 п. 44.1., п. 44.2., ст. 134 п. 134.1. пп. 134.1.1. ПК України, ГУ ДФС прийняла податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 106 297,0 грн. і застосування штрафної санкції в розмірі 23 766,0 грн., яке позивач оскаржує в даній адміністративній справі (а. с. 85).

На сторінках 12-16 Акту перевірки (а. с. 25-29) наведені обставини, з якими відповідач пов`язує порушення вимог податкового законодавства.

Так, відповідач вважає, що позивач штучно завищив витрати за 2015-2017 р.р., не відкоригувавши в бік зменшення витрати на оплату забезпечення відпусток на загальну суму 590 545,26 грн., по роках: 62 408, грн. у 2015 р., 381 290,0 грн. у 2016 р. та 146 848,0 грн. у 2017 р.

Відповідач встановив, що за К-т рах. 471 позивачем відображено створене забезпечення відпусток, яке віднесено до складу витрат у відповідних періодах:

- у 2015 р. в сумі 62 407,82 грн.,

- у 2016 р. в сумі 703 786,62 грн.,

- у 2017 р. в сумі 669 258,25 грн.

Фактично ж, виплати відпусток склали: у 2015 р. 0 грн., у 2016 р. 322 496,49 грн., у 2017 р. 522 410,94 грн.

На думку ГУ ДФС, так як суми виплат за відпустками є меншими, ніж суми створеного для їх виплати забезпечення, позивач мав відкоригувати (зменшити) показники рядку 2050 "Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)" відповідної фінансової звітності за вказані роки, але позивач таке коригування не здійснив, витрати не зменшив, що потягло заниження фінансових результатів у вказаних періодах на різницю між сумами забезпечення відпусток та фактично виплаченими працівникам сумами.

Відповідно до п. 13 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 31 січня 2000 р. № 20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2000 р. за № 85/4306 (надалі - П(С)БО 11), забезпечення створюються для відшкодування наступних (майбутніх) операційних витрат, в тому числі на виплату відпусток працівникам. Суми створених забезпечень визнаються витратами.

Забезпечення створюється при виникненні внаслідок минулих подій зобов`язання, погашення якого ймовірно призведе до зменшення ресурсів, що втілюють в собі економічні вигоди, та його оцінка може бути розрахунково визначена.

Сума забезпечення на виплату відпусток визначається щомісяця як добуток фактично нарахованої заробітної плати працівникам і відсотка, обчисленого як відношення річної планової суми на оплату відпусток до загального планового фонду оплати праці з урахуванням відповідної суми відрахувань на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (п. 14 П(С)БО 11).

Порушень з боку позивача щодо невірного визначення сум заезпечення відпусток, відповідач не встановив.

Залишок забезпечення переглядається на кожну дату балансу та, у разі потреби, коригується (збільшується або зменшується). У разі відсутності ймовірності вибуття активів для погашення майбутніх зобов`язань сума такого забезпечення підлягає сторнуванню (п. 18 П(С)БО 11).

Отже, обов`язковою умовою для сторнування суми забезпечення, є обставини, що свідчать про відсутність ймовірності вибуття активів для погашення майбутніх зобов`язань. В спорі сторін ця норма означає, що позивач повинен був відкоригувати суму забезпечення відпусток в бік зменшення тільки в тому випадку, коли б не мав обов`язку із оплати відпусток, що є очевидним порушенням трудового законодавства, яке гарантує оплату відпочинку.

Крім того, доводи відповідача про те, що сумою, на яку позивачем мала бути сторнована сума забезпечення, є різниця між сумою заезпечення відпусток та сумою, фактично виплаченою працівникам, не ґрунтуються на приписах законодавства.

Як визначено п. 8 пп. 8.2. Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2014 р. за № 1365/26142, затверджене наказом Міністерства фінансів України 2 вересня 2014 № 879, залишок забезпечення на виплату відпусток, у тому числі відрахування на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з цих сум, станом на кінець звітного року визначається за розрахунком, який базується на кількості днів невикористаної працівниками підприємства щорічної відпустки та середньоденній оплаті праці працівників. Середньоденна оплата праці визначається відповідно до законодавства.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що висновок відповідача про необхідність зменшення позивачем витрат на суму забезпечення відпусток, не ґрунтується на нормах законодавства.

Згідно із ст. 139 ч. 1 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судовими витратами в даній справі є судовий збір, доказів понесення інших судових витрат, сторони суду не подавали. Позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 950,95 грн., що підтверджується платіжним доручення від 27 грудня 2018 р. (а. с. 4) і з урахування задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в повній сумі.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов дочірнього підприємства "Костянтинівське монтажне управління" публічного акціонерного товариства "Теплоенергомонтаж" (Промисловий Майданчик, 13А, м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, 55000, ) до Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ,) задовольнити.

2. Податкове повідомлення-рішення № , прийняте 20 грудня 2018 р. Головним управлінням ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ), скасувати.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) на користь дочірнього підприємства "Костянтинівське монтажне управління" публічного акціонерного товариства "Теплоенергомонтаж" (Промисловий Майданчик, 13А, м. Южноукраїнськ, Миколаївська область, 55000, ) судові витрати у виді судового збору, в розмірі 1 950,95 грн. (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят гривень дев`яносто п`ять копійок).

4. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз