Справа № 160/3951/19
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2019 року Справа № 160/3951/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЦарікової О.В.,
за участі секретаря судового засіданняБезрученко К.В.,
позивача представника відповідача Требика Б.П., Алькова Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-
02 травня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно припинення виплати пенсії з 01.05.2019 р. незаконними;
- визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно вимагання з ОСОБА_1 повернення грошових коштів у розмірі 227254,04 грн. незаконними;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2019 р.;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 виплату надбавки на утриманця - неповнолітню дитину до 18 років з 01.01.2019 р.;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. (сто тисяч гривень), що була завдана позивачу через незаконні дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з вимагання повернення грошових коштів у розмірі 227254,04 та припинення виплати пенсії з 01.05.2019 р..
Також, позивач просить суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення по справі.
В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як пенсіонер органів внутрішніх справ та отримує пенсію за вислугу років, а також отримує надбавку на утриманця до 18 років.
Починаючи з травня 2019 року виплату пенсії позивачу припинено.
На адресу позивача надійшов лист Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому зазначено, що у зв`язку з прийняттям ОСОБА_1 на службу, виплату пенсії та надбавки на утриманця йому припинено.
Дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області по припиненню виплати пенсії та надбавки на утриманця позивач вважає протиправними з тієї підстави, що його повторно не приймали на службу до органів внутрішніх справ, а наказом Національної академії внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України від 12 грудня 2018 року, на який посилається відповідач, ОСОБА_1 було поновлено на посаді, через незаконне звільнення і одразу ж, наказом від 26 грудня 2018 року №243 о/с, звільнено зі служби у відставку (зі зняттям з військового обліку) за пунктом 65 «б» (через хворобу) з 26 грудня 2018 року.
Позивач зазначив, що подальше проходження ним служби є неможливим, оскільки він є інвалідом І групи, про наявність вищевказаних наказів позивач дізнався лише у січні 2019 року, коли отримав обидва накази в одному конверті, тому фізично не міг повідомити пенсійний фонд про своє поновлення на посаді.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року відкрито провадження у адміністративній справі №160/3951/19, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, судове засідання призначено на 05 червня 2019 року.
17 травня 2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог та вказав, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року (далі - Закон № 2262-ХІІ).
Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання соціального захисту громадян» від 11.03.2009 № 198, підвищення здійснюється незалежно від дати призначення (перерахунку) пенсії (щомісячного довічного грошового утримання, державної соціальної допомоги) непрацюючим особам, а особам, які одержують пенсію (державну соціальну допомогу) на дітей та/або недієздатних осіб - незалежно від одержуваного доходу.
При призначенні пенсії (проведенні перерахунку), пенсіонеру повідомляють про його обов`язок у разі працевлаштування протягом 10 днів надати дані про це до органів Пенсійного фонду.
Відтак, при призначенні пенсії позивача було проінформовано про наслідки неповідомлення органу пенсійного фонду про працевлаштування.
Згідно зі статтею 60 Закону № 2262 пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати.
Однак, ОСОБА_1 не виконав вимоги ст. 60 Закону № 2262 та не повідомив органи пенсійного фонду про своє працевлаштування.
Головним управлінням при проведенні звірки баз даних з управлінням персоніфікованого обліку, інформаційних систем та мереж було встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до наказу Національної академії внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України від 12.12.2018 № 231 о/с було поновлено на службі з 07.11.2015 року на виконання рішення Верховного суду від 05.12.2018 у справі № 824/61/16-а.
Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу виплата пенсій на час їх служби припиняється, саме тому виплату пенсії позивачу було припинено, починаючи з 01 травня 2019 року.
31 травня 2019 року від позивача надійшли заперечення на відзив, які за змістом аналогічні змісту позовної заяви.
В судовому засіданні 05 червня 2019 року розгляд справи відкладено на 19 червня 2019 року.
Останнє судове засідання відбулося 19 червня 2019 року.
В судовому засіданні 19 червня 2019 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.
Також в судовому засіданні позивачем заявлено клопотання, в якому останній просив суд допустити до негайного виконання судове рішення в порядку статті 371 КАС України.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач прийнятий на службу в органи внутрішніх справ згідно з наказом №64 ДСК від 23.07.2004 року.
З 16.05.2014 року позивач працював на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів Національної академії внутрішніх справ.
Наказом Національної академії внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 року №178 о/с «По особовому складу» капітана міліції Требика Б.П. (М-210820) інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів з 06.11.2015 року звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64"г" (через скорочення штатів).
З 2016 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та надбавку на утриманця віком до 18 років.
Не погодившись з наказом від 06.11.2015 року №178 о/с про своє звільнення, ОСОБА_1 було оскаржено його до суду.
На виконання рішення Верховного Суду від 05 грудня 2018 року Національною академією внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України наказом від 12 грудня 2018 року №231 о/с внесено зміни до наказу від 06.11.2015 №178 о/с «По особовому складу» - скасовано його в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 з посади інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально наукового інституту підготовки фахівців для експертно- криміналістичних підрозділів; поновлено капітана міліції ОСОБА_1 на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально наукового інституту підготовки фахівців для експертно- криміналістичних підрозділів Національною академією внутрішніх справ з 07 листопада 2015 року.
Наказом Національної академії внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України від 26 грудня 2018 року №243 о/с «По особовому складу» капітана міліції ОСОБА_1 (М-210820) інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально наукового інституту підготовки фахівців для експертно- криміналістичних підрозділів звільнено 26 грудня 2018 року зі служби у відставку (зі зняттям з військового обліку) за пунктом 65 «б» (через хворобу).
Як стверджує позивач, з обома вказаними наказами його ознайомлено не було, вони були надіслані на його адресу лише в січні 2019 року в одному конверті, а відтак, про своє поновлення на роботі ОСОБА_1 дізнався вже після звільнення.
На адресу позивача від відповідача надійшов лист вих. від 12.02.2019 №3725/03-02/23, в якому зазначалось про те, що Головним управлінням Пенсійного фонду України проведено звірки баз даних з управлінням інформаційних систем та електронних реєстрів, на підставі даних, отриманих в результаті проведеної звірки, з`ясовано, що з 01.12.2018 позивач був працевлаштований, при цьому до його пенсії виплачувалася надбавка на утриманця відповідно до пункту «а» статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». У зв`язку з працевлаштуванням виникла переплата пенсії за період з 01.12.2018 по 28.02.2019 у розмірі 2245,50 грн., яка підлягає відшкодуванню.
Листом за вих. від 19.04.2019 № 8655/03-02/23 Головним управлінням Пенсійного фонду України повідомлено позивача, що на адресу Управління 12 квітня 2019 року надійшов витяг з наказу Міністерства Внутрішніх Справ управління Національної академії внутрішніх справ від 26.12.2018 №231 о/с про поновлення ОСОБА_1 на службі з 07.11.2015 на виконання рішення Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі №824/61/16-а, цим листом, з посиланням на ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», повідомлено позивача про припинення виплати пенсії з 01.05.2019.
Обґрунтовуючи позицію пенсійного фонду представник відповідача в судовому засіданні послався на положення статей 2 та 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та на п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» від 11 березня 2009 року №198.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує таке.
Щодо посилання представника відповідача на положення постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» від 11 березня 2009 року №198, якою регламентовано обов`язок пенсіонера повідомити пенсійний фонд про своє працевлаштування, то суд зазначає про недоцільність застосування до даних правовідносин цієї постанови, оскільки вона втратила чинність ще 19 листопада 2013 року.
Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.
Судом встановлено, що наказом від 12 грудня 2018 року №231 о/с Національної академії внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України Требика Б.П. не було повторно прийнято на військову службу, а на виконання рішення Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №824/61/16-а позивача було поновлено на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально наукового інституту підготовки фахівців для експертно- криміналістичних підрозділів, оскільки звільнення ОСОБА_1 судом було визнано протиправним.
Тобто, фактично з моменту звільнення з 07 листопада 2015 року і до 12 грудня 2018 року (видання наказу про поновлення на роботі), позивач не здійснював функцій працівника та не виконував обов`язків на службі в ОВС з незалежних від нього обставин, а тому не підпадає під визначення осіб, перелік яких міститься в статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Статтею 46 Конституції України гарантується право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
А отже, враховуючи положення зазначеної норми Конституції України, суд доходить висновку про те, що у період з 07 листопада 2015 року до 12 грудня 2018 року пенсія позивачу виплачувалась правомірно.
В той же час, суд приймає до уваги ту обставину, що наказом від 12 грудня 2018 року №231 о/с «По особовому складу» позивача поновлено на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально наукового інституту підготовки фахівців для експертно - криміналістичних підрозділів Національною академією внутрішніх справ, а наказом від 26 грудня 2018 року №243 звільнено зі служби у відставку (зі зняттям з військового обліку) за пунктом 65 «б» (через хворобу).
Отже, у період з 12 грудня 2018 року по від 26 грудня 2018 року позивач фактично перебував на службі в органах внутрішніх справ, тому у вказаний період він перебував на утриманні ОВС, зокрема, Національної академії внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України.
Враховуючи вищенаведену практику Європейського суду з прав людини та положення статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суд доходить висновку, що пенсія позивачу має бути поновлена.
Щодо обов`язку пенсіонера, визначеного статтею 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якої пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати, то судом встановлено, що позивач не мав змогу виконати вимоги цієї норми через незалежні від нього обставини. Як вказав позивач, про поновлення його на роботі йому стало відомо 21 січня 2019 року, тоді ж він дізнався, що на підставі наказу від 26 грудня 2018 року №243 о/с його звільнено зі служби, обидва накази йому було направлено рекомендованим листом а одному конверті.
Отже, враховуючи встановлені під час розгляду даної справи обставини, суд доходить висновку, що припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 травня 2019 року є протиправним, а пенсія підлягає поновленню. Виходячи з наведеного, позовна вимога про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області по припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 травня 2019 року підлягає задоволенню.
У відповідності до пункту «а» статті 16 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» до пенсії за вислугу років, що призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (у тому числі до обчисленої в мінімальному розмірі), нараховується надбавка непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника (стаття 30), - на кожного непрацездатного члена сім`ї в розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. При цьому надбавка нараховується тільки на тих членів сім`ї, які не одержують пенсійні виплати із солідарної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю, державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, допомогу на дітей одиноким матерям. За наявності права одночасно на пенсію, зазначені види допомоги і надбавку на непрацездатного члена сім`ї до пенсії за вислугу років за вибором пенсіонера може бути призначено пенсію, державну соціальну допомогу або нараховано на цього члена сім`ї надбавку. За наявності в сім`ї двох або більше пенсіонерів кожний непрацездатний член сім`ї, який перебуває на їх спільному утриманні, враховується для нарахування надбавки тільки одному з пенсіонерів за їх вибором.
Суд приймає до уваги той факт, що позивач є інвалідом першої групи, має значну залежність від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій і часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування, що підтверджується довідкою до акта огляду медико -соціальною експертною комісією серії 12 ААА №091802, а також те, що пенсія є єдиним джерелом існування позивача та на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, виходячи з чого, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 травня 2019 року та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 виплату надбавки на утриманця - неповнолітню дитину до 18 років з 01 березня 2019 року.
Вирішуючи клопотання позивача про допущення рішення до негайного виконання в частині виплати за один місяць, суд зазначає, що приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.
Оскільки присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню в частині виплати за один місяць.
Щодо позовної вимоги про визнання незаконними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно вимагання з ОСОБА_1 повернення грошових коштів у розмірі 227254,04 грн. суд зазначає таке.
Відповідно до абзацу 3 статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду.
Судом встановлено, що відповідачем рішення щодо повернення ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 227254,04 грн. не приймалось, направлений на адресу позивача лист Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 19.04.2019 №8655/03-02/23 не є рішенням в розумінні статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому не створює для позивача жодних правових наслідків, у зв`язку з чим зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає.
Окрім того, правомірність вимоги про стягнення коштів та заявленої до стягнення суми пенсії, яка підлягає поверненню, підлягає оцінці та перевірці під час розгляду позовної заяви про стягнення коштів, що розглядається за правилами цивільного судочинства.
Як вказав Верховний Суд України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Загальний порядок та умови відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.
Відповідно до статті 23 вказаного Кодексу передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Статтею 1167 Цивільного кодексу України, яка передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).
Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння щодо її заподіяння, наявність причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням та вини в її заподіянні.
Зокрема, суду необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння особі моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі особа оцінює заподіяну їй шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Також, статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На основі досліджених під час розгляду справи доказів суд доходить висновку, що позивачем не доведено заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідача, зокрема, у вигляді погіршення здоров`я та/або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, інших негативних явищ, що настали у результаті незаконних дій (бездіяльності) відповідача та причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача і заподіяною позивачу моральною шкодою.
Таким чином, суд доходить висновку, що завдання позивачу діями відповідача моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. не доведені належними та допустимими доказами, а тому позовна вимога про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання щодо заявленого клопотання про встановлення судового контролю, суд зазначає, що положеннями статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а саме: суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Проте, у даному випадку, у суду відсутні підстави для встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень, адже відсутні достатні підстави вважати, що відповідач буде перешкоджати його виконанню після набрання ним законної сили.
Відповідно до ст. 139 КАС України, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 139, 242 - 246, 247, 250, 255, 295, 371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області по припиненню виплати пенсії ОСОБА_1 , з 01 травня 2019 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 , з 01 травня 2019 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 виплату надбавки на утриманця - неповнолітню дитину до 18 років, з 01 березня 2019 року.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 21 червня 2019 року.

Суддя О.В. Царікова