Справа № 2а-2526/11/1370
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2019 року

Київ

справа №2а-2526/11/1370

адміністративне провадження №К/9901/4489/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду у складі судді Запотічного І.І. від 30 травня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Обрізко І.М., суддів Левицької Н.Г., Сапіги В.П. від 07 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова, Управління державного казначейства у Залізничному районі м. Львова про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2011 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова (далі - відповідач 1, Інспекція), Управління державного казначейства у Залізничному районі м. Львова (далі - відповідач 2, УДК), в якому просив: 1) зобов`язати Інспекцію провести перерахунок сум податку з доходів фізичної особи (далі - ПДФО) та підготувати висновок про повернення суми надмірно сплаченого податку у розмірі 581,64 грн.; 2) зобов`язати Інспекцію направити висновок до УДК для прийняття рішення про нарахування штрафу за несвоєчасне повернення суми надміру сплаченого податку у розмірі 581,64 грн.; 3) зобов`язати УДК повернути суму надмірно сплаченого ПДФО у розмірі 581,64 грн. та суму штрафу за несвоєчасне повернення надмірно сплаченого ПДФО у розмірі 581,64 грн.

На обґрунтування вимог позивач послався на те, що у 2009 році він сплатив по договору довгострокового страхування життя 3878 грн., у зв`язку з чим мав право на податковий кредит відповідно до приписів Закону України від 22 травня 2003 року №889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» (чинного на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №889-IV). Позивач, за його розрахунками, вважав, що Інспекція повинна повернути йому 581,64 грн. боргу, проте листом податковий орган, із урахуванням суми річного оподаткованого доходу без зменшення її на суму зборів до Пенсійного фонду України (далі - ПФУ) та внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, повідомив про відсутність сум ПДФО до повернення.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 30 травня 2011 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2014 року, позов задовольнив повністю.

Ухвалюючи такі рішення, суди виходили із того, що на відносини щодо формування податкового кредиту поширюються положення пункту 3.5 статті 3 Закону №889-IV, а саме: при визначенні суми податку, на повернення якої як надміру сплаченої мав право позивач, сума загального річного оподаткованого доходу зменшується на суму збору до ПФУ та внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Інспекція подала касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У доводах касаційної скарги посилався на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм Закону №889-IV й виклав думку про те, що оподаткований річний дохід зменшується на суму збору до ПФУ та внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування лише у випадку нарахування доходів у вигляді заробітної плати платника податку. Таким чином вважає, що Інспекція обґрунтовано не проводила зменшення суми загального річного оподатковуваного доходу позивача на суму збору до ПФУ та внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

УДК подало до суду касаційної інстанції письмові пояснення, у яких наведено аналогічні касаційній скарзі вимоги.

Письмових заперечень на касаційну скаргу не надходило.

В подальшому справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги, з огляду на таке.

Пунктом 1.6 статті 1 Закону №889-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що загальний оподатковуваний дохід це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахований (виплачений) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду (далі - оподатковуваний дохід). Оподатковуваний дохід складається з доходів, які підлягають кінцевому оподаткуванню при їх нарахуванні (виплаті); доходів, які підлягають оподаткуванню у складі загального річного оподатковуваного доходу; доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Законом. Загальний місячний оподатковуваний дохід дорівнює сумі оподатковуваних доходів, виплачених (нарахованих) протягом такого звітного податкового місяця. Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, отриманих (нарахованих) протягом такого звітного податкового року.

Відповідно до підпункту 1.16 статті 1 Закону №889-IV податковий кредит це сума (вартість) витрат, понесених платником податку - резидентом у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року (крім витрат на сплату податку на додану вартість та акцизного збору), на суму яких дозволяється зменшення суми його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року, у випадках, визначених цим Законом.

Пунктом 3.5 статті 3 Закону №889-IV встановлено, що при нарахуванні доходів у вигляді заробітної плати об`єкт оподаткування визначається як нарахована сума такої заробітної плати, зменшена на суму збору до Пенсійного фонду України та внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, які відповідно до закону справляються за рахунок доходу найманої особи.

За змістом підпункту 5.3.5 пункту 5.3 статті 5 Закону №889-IV платник податку має право включити до складу податкового кредиту звітного року, зокрема, суму витрат платника податку на сплату за власний рахунок страхових внесків страховику-резиденту за договорами довгострокового страхування життя платника податку, яка не перевищує (у розрахунку за кожний з повних чи неповних місяців звітного податкового року, протягом яких діяв договір страхування) суму, визначену у підпункті 6.5.1 пункту 6.5 статті 6 цього Закону.

Зміст наведених правових норм дає підстави вважати, що оскільки об`єктом оподаткування податком з доходів фізичних осіб, які отримують доходи у вигляді заробітної плати (що мало місце в цьому випадку), є сума такої заробітної плати, зменшена на суму зборів до ПФУ та внесків до фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, то і до їхнього загального річного оподаткованого доходу (що дорівнює сумі загальних місячних оподаткованих доходів) при визначенні об`єкта оподаткування суми цих зборів і внесків не включаються.

Інструкція про порядок нарахування платником податку податкового кредиту щодо податку з доходів фізичних осіб, затверджена наказом Державної податкової адміністрації України від 22 вересня 2003 року №442 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2003 року за №879/8200; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), не дає роз`яснень з приводу включення чи невключення до загального річного оподаткованого доходу сум зборів та внесків при визначенні об`єкта оподаткування податком з доходів фізичних осіб, а лише дублює положення статті 5 Закону №889-IV.

Таким чином, доводи податкового органу про поширення пункту 3.5 статті 3 Закону №889-IV виключно на відносини щодо визначення об`єкта оподаткування при нарахуванні доходів у вигляді заробітної плати не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року у справі №21-70а12.

Про правильність такого тлумачення норм матеріального права свідчать також положення чинного законодавства, зокрема розділу IV Податкового кодексу України (далі - ПК України), яким врегульовано питання щодо права платника податку на податкову знижку. Так, відповідно до абзацу третього пункту 164.1 статті 164 цього Кодексу встановлено, що у разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Пунктом 164.6 статті 164 ПК визначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Наведене в контексті змісту встановлених фактичних обставин у цій справі свідчить про правильне застосування судами попередніх інстанцій згаданих норм матеріального права й необґрунтованість вимог касаційної скарги.

Посилання ж УДК у своїх поясненнях на відсутність законодавчо визначеного обов`язку повернення штрафів саме органами Державної казначейської служби України суд касаційної інстанції, враховуючи положення частини першої статті 341 КАС України, не оцінює, адже відповідачем 2 рішення судів не оскаржуються.

Враховуючи наведене, мотиви касаційної скарги, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 360 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Залізничному районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2014 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду