Справа № 826/2290/16
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2290/16 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Епель О.В., Кузьменка В.В., секретар судового засідання Харитонова Х.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства оборони України та Міністерства освіти і науки України про визнання протиправним Наказу Міністра оборони України та Міністра освіти та науки України від 29.05.2001 року №07/020

В С Т А Н О В И В :

15.02.2019 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Міністерства оборони України та Міністерства освіти і науки України про визнання протиправним Наказу Міністра оборони України та Міністра освіти та науки України від 29.05.2001 року №07/020 «Про організацію прийому 2001 році слухачів, курсантів (студентів) у вищі навчальні заклади для підготовки військових фахівців з вищою освітою» в частині встановлення підготовки офіцерів тактичного рівня з терміном навчання « 4 роки студент + 1 рік курсант» у ВІТІ НТУУ «КПІ», яка передбачена в Плані прийому в 2001 році курсантів (студентів) і слухачів у вищі навчальні заклади для підготовки військових фахівців тактчного рівня для Збройних Сил України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Наказом Міністра оборони України та Міністерства освіти і науки України №07/020 від 29.05.2001 року в частині визначення програми підготовки офіцерів тактичного рівня, терміном навчання «студент - 4 роки + курсант - 1 рік» порушуються їх права, передбачені ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 р. у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Приймаючі рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено обставин щодо порушення їх прав внаслідок прийняття оскаржуваного акту організаційно-розпорядчого характеру.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 р. як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Крім того, в апеляційній скарзі позивачем викладені заперечення на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року щодо розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та одноособово.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу щодо необґрунтованості доводів апеляційної скарги та правильності висновків суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.

Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні, без фіксації судового процесу технічними засобами, у порядку ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Наказом Міністра оборони України та Міністерства освіти і науки України №07/020 від 29.05.2001 року, в тому числі, затверджено План прийому в 2001 році слухачів у вищі навчальні заклади для підготовки військових фахівців оперативно-стратегічного й оперативно-тактичного рівнів для Збройних Сил України (а.с.99-102 том 1).

Вказаним Планом по відношенню до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» визначено програму підготовки офіцерів тактичного рівня, терміном навчання:

- студент - 4 роки + курсант - 1 рік.

Позивачі проходили навчання в Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» в період з 2002 - 2007/09 роки.

В подальшому, за наслідками навчання, позивачам до стажу військової служби уповноваженим на те органом було зараховано лише 1 рік навчання (курсант - 1 рік), в той час, як на переконання позивачів до стажу військової служби мало бути зараховано 5 років навчання, з урахуванням навчання в статусі «студент - 4 роки».

На думку позивачів, Наказом Міністра оборони України та Міністерства освіти і науки України №07/020 від 29.05.2001 року в частині визначення програми підготовки офіцерів тактичного рівня, терміном навчання «студент - 4 роки + курсант - 1 рік» порушуються їх права, передбачені ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», тому вони звернулися до суду з даним позовом.

Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1,2, 3 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 8 Основного Закону України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Водночас Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

До того ж і у пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdanev. theUnited Kingdom), пункт 57, SeriesA, № 93).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55 Конституції України).

Частиною другою статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав справи щодо конституційного права особи на судовий захист.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп (справа громадянки ОСОБА_6 щодо права на оскарження в суді неправомірних дій посадової особи) зазначено, що «Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод».

У Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) Конституційний Суд України, здійснюючи офіційне тлумачення статті 55 Конституції України, вказав, що «суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод».

У Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) наголошено: «Конституція України гарантує кожному судовий захист його праву межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України».

Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зокрема, зазначив: «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист».

При цьому Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Цим самим Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи.

Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист «своїх» прав і свобод.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами пункту 8 частини першої статті 4 КАС України зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що спірним наказом затверджені Плани прийому у 2001 слухачів, курсантів (студентів) (кількість) у виші навчальні заклади за спеціальностями у вищі військові навчальні заклади Міністерства оборони України.

Позивачів, який вступиш у даний навчальний заклад у 2002 році, зазначений наказ не стосувався, а стосувався лише обмеженої кількості осіб.

Тобто, даний наказ має організаційно - розпорядчий характер, не містить нових правових норм, і спрямований на виконання Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Умов прийому до вищих навчальних закладів України, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України 19 лютого 2001 року № 74, Інструкції про проведення військово-професійної орієнтації молоді та вступних випробувань у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 14.04.98 № 152, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 червня 1998 р. за № 398/2838, зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства оборони від 25.05.2000 №150, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.06.2000 за №338/4559 і після реалізації вичерпав свою дію.

Оскільки позивачі, зокрема, апелянт, не входили до кола осіб, на яких поширюються ці правовідносини, то й немає порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

При цьому судом першої інстанції вірно зауважено, що Окружним адміністративним судом в постанові від 11.11.2015 № 826/12810/15, яка набрала законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про, в тому числі, вирішення питання, чи є законним та таким, що відповідає правовим актам вищої юридичної сили наказ Міністерства оборони України та Міністерства освіти і науки України від 29.05.2001 №07/020 зазначено, що "Аналіз виданого в межах компетенції Міністерства оборони України і Міністерства освіти і науки України спірний наказ від 29.05.2001 № 07/020, дає підстави для висновку, що даний акт має організаційно-розпорядчий характер, не містить нових правових норм, спрямований на виконання вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у відповідності до Умов прийняття до вищих навчальних закладів України, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 19.02.2001 № 74, Інструкції про проведення військово-професійної орієнтації молоді та фахових вступних випробувань у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 14.04.1998 №152, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.06.1998 за №398/2838, зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністра оборони України від 25.04.2000 №150, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07.06.2000 за №338/4559, та Положення про прийом слухачів на факультет підготовки спеціалістів оперативно-стратегічного рівня Академії збройних Сил України, затвердженого наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 04.12.1995 № 252. Дія спірного наказу вичерпана".

Отже, колегія суддів погоджується із висновком Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що відсутність у позивачів прав чи обов`язків у зв`язку з ухваленням оскаржуваного наказу не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Щодо задоволення заперечень на ухвалу Окружного адміністративного суду м Києва від 01.02.2018 колегія суддів зазначає, що відповідно до частини першої статті 26 Кодексу адміністративного судочинства України ( у редакції, яка діяла на час початку розгляду згаданої справи) склад суду під час розгляду і вирішення адміністративної справи в суді однієї інстанції незмінний, крім випадків, встановлених законом.

15.12.2017 набрав чинності Закон України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", яким Кодекс адміністративного судочинства України викладено у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи зазначене, ухвалою суду від 01.02.2018 було вирішено подальший розгляд адміністративної справи № 826/2290/16 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та роз`яснено учасникам справи, що суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Сторони погодилися про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, не надавши після отримання ухвали від 01.02.2018 року відповідні клопотання.

За таких обставин підстав для задоволення заперечень Позивача на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.02.2018 немає.

Щодо всіх інших доводів апелянта, наведених ним в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає необхідним наголосити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії» вказав, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.

Також Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Повне судове рішення складено 18.06.2019 р.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Міністерства оборони України та Міністерства освіти і науки України про визнання протиправним Наказу Міністра оборони України та Міністра освіти та науки України від 29.05.2001 року №07/020 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

О.В. Епель

В.В. Кузьменко