Справа № 240/378/19
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/378/19

Головуючий у 1-й інстанції: Панкеєва В.А.

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

18 червня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Кузьменко Л.В. Франовської К.С.

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року (ухвала постановлена суддею Панкеєвою В.А. в м.Житомирі, дані про дату складання повного тексту ухвали в матеріалах справи відсутні) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання призначити та виплатити пенсію за віком на пільгових умовах,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області від 04.08.2017 про відмову у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "б" частини першої статті 13 Закону України від 05.11.91 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 22 квітня 2017 року;

- зобов`язати Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Житомирській області призначити, нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "б" частини першої статті 13 Закону України від 05.11.91 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 22 квітня 2017 року (а.с.5-14, 245-246 т.1).

Водночас в позовній заяві позивач ставив питання про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом з огляду на поважність причин його пропуску.

Мотивуючи підставність задоволення вказаного клопотання, ОСОБА_1 посилався на постійне перебування протягом 2017-2018 років у відрядженнях, поза місцем свого проживання, та на власну необізнаність стосовно самого факту винесення пенсійним органом оскаржуваного рішення, оскільки останнє на його адресу у визначенні для цього строки не надходило. Враховуючи, що про рішення відповідача стосовно відмови у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах, позивач дізнався зі змісту листа Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 01.11.2018 року №Б-4530, отриманого у відповідь на його скаргу, і при цьому на момент подання даного позову від відповідача не надходило відповіді а ні скаргу позивача від 17 жовтня 2018 року, а ні копії рішення від 04 серпня 2017 року про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач вважає що встановлені процесуальним законом строки були ним порушені з поважних причин та від його власного волевиявлення не залежали.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду та залишено позовну заяву без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 просить суд скасувати ухвалу окружного суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апелянта обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було з`ясовано всі обставини, що мають значення для вирішення поданого ним клопотання про поновлення строків звернення до суду.

Відповідач та третя особа, скориставшись правом подання письмових заперечень на апеляційну скаргу позивача, надіслали відзиви, в яких, виклавши власні заперечення проти доводів позивача, як таких, що є необгрунтованими, просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач та третя особа, явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду справи, що в розумінні положень ч. 2 ст. 313 КАС України не є перешкодою у розгляді справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника позивача, колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, 15.05.2017 року позивач звернувся до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "б" частини першої статті 13 Закону України від 05.11.91 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (а.с.20 т.1).

Вказана заява разом з усіма необхідними документами була прийнята відповідачем та зареєстрована за номером №4563/419 (а.с.3 т.2).

23.05.2017 року за № 8377/05 відповідачем вказані документи було направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на Комісію з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років (а.с.14 т.2).

29.06.2017 року Комісією з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, прийнято рішення за № 53 про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.05.2017 про підтвердження стажу роботи, яке 05.07.2017 року, разом з документами і трудовою книжкою позивача, направлено відповідачу (а.с.10-13, 15 т.2, а.с.132-133 т.1).

Рішенням Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області від 04.08.2017 року відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком по списку № 2 (а.с.143 т.1).

Повідомлення про розгляд заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії разом з роз`ясненням підстав відмови було направлено позивачу листом від 08.08.2017 року №12893/05 (а.с.144-148 т.1).

Як встановлено з матеріалів справи, позивач власноручно зазначив, що отримав трудову книжку в Житомирському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України у Житомирській області 18 вересня, без зазначення року (а.с.1 зв. т.2).

17.10.2018 року позивач звернувся до відповідача та третьої особи зі скаргами на рішення, дії та бездіяльність Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області, що полягають у неповідомленні його про призначення або відмову у призначенні пенсії (а.с.22 т.1).

Листом № Б-4530 від 09.11.2018 ГУ ПФУ в Житомирській області повідомило позивача, що його звернення про призначення пенсії за віком на пільгових умова залишено Житомирським об`єднаним управлінням пенсійного фонду України в Житомирській області без задоволення про що його було повідомлено листом від 08.08.2017 року.

Не погоджуючись з діями відповідача та вважаючи свої права порушеними позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи позивачу у поновленні строку звернення до суду та залишаючи без розгляду подану ним позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач знав і мав можливість знати про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, в т.ч. вжити своєчасних заходів щодо їх захисту в межах встановленого Кодексом адміністративного судочинства України строку звернення до адміністративного суду, але не скористався такою за відсутності поважних причин.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та надаючи правову оцінку виниклим правовідносинам зазначає наступне.

Згідно з ч.3 ст.3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників судового процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з ч.3 ст.9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1, 2 ст.44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» рішення від 26.04.2007, справа «Трух проти України» рішення від 14.10.2003).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Згідно п. 46 рішення Європейського суду з прав людини "Устименко проти України",право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Таким чином, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Нормами ч.2 ст.122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому шестимісячний строк визнано законодавцем достатнім для того, щоб в адміністративних справах особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом щодо оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Як встановлено з матеріалів справи, предметом оскарження в даній справі є рішення Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 04.08.2017 року про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 . виходив з того, що позивач не мав непереборних перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте відповідачем по його заяві про призначення пенсії.

Вказаних висновків окружний суд дійшов в результаті огляду матеріалів пенсійної справи позивача, які на переконання суду свідчать про факт належного та вчасного повідомлення заявника про результати прийнятого пенсійним органом рішення.

В даному випадку, судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки наявні в матеріалах справи копія "Реєстру відправки відповідей на звернення громадян" та список №429 згрупованих відправлень рекомендованих листів, в розумінні приписів ст.ст. 73-76 КАС України не є належними та допустимими доказами питання вчасного надіслання позивачу відповіді на його звернення, оскільки є обставиною яка загалом може засвідчити лише факт подання пенсійним органом певної кореспонденції до відділення поштового зв`язку. При цьому, наведені докази жодним чином не засвідчують факт отримання адресатом надісланого листа.

Тому, суд апеляційної інстанції скептично оцінює висновки суду першої інстанції стосовно наявної у позивача можливості захистити свої права в судовому порядку поміж відряджень, як такий, що є передчасним та здійсненим на підставі неповно з`ясованих обставин справи.

Слід дійти висновку, що позивач фактично не володіючи інформацією стосовно результатів розгляду поданої ним заяви, не мав можливості скористатись правом на її оскарження.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження отримання позивачем, надісланого на його адресу листа Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 08.08.2017 року №12893/05, яким відповідачу було доведено інформацію стосовно результатів розгляду його заяви та роз`яснено порядок оскарження рішення пенсійного органу.

Твердження суду першої інстанції про байдужість позивача до своїх прав або небажання дізнатись про результати розгляду поданої ним заяви, в повному обсязі спростовані поясненнями представника позивача, отриманими в ході апеляційного перегляду даної справи, зі змісту яких вбачається, що позивачем неодноразово здійснювались спроби самостійно дізнатись про результати розгляду його заяви, однак жодних результатів останні не принесли.

Надаючи оцінку вказаному, судова колегія враховує ту обставину, що як відповідачем, так і третьою особою проігноровано пропозиція суду взяти участь в судовому засіданні та надати пояснення з приводу правовідносин, що виникли між сторонами, внаслідок чого отриманні пояснення представника позивача приймаються до уваги, як такі, що не є спростованими.

Згідно вимог частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Частиною 1 ст.17 Закону України „Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини" визначено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.97 № 475/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень до суду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив питання строку звернення з позовом до суду, а тому передчасно прийшов до висновку щодо пропущення строку звернення до суду та застосував ст.123, 286 КАС України.

При вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд повинен звертати увагу на усі доводи позивача та оцінювати їх в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26.06.2018 у справі №473/653/17.

Таким чином, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, а тому є підстави вважати, що висновок окружного суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 18.02.2019 року про поновлення строку звернення до суду є необґрунтованим та передчасним, а тому, відповідно, підлягає скасуванню, оскільки по суті позивачем з поважних причин пропущено строк звернення до суду, про що свідчить відсутність в матеріалах справи та ненаданням відповідачем будь-яких підтверджуючих доказів про надіслання ОСОБА_1 оскаржуваного рішення про відмову у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

За правилами частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

З огляду на викладене та враховуючи передчасність прийняття судом першої інстанції рішення в порушення вимог Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання призначити та виплатити пенсію за віком на пільгових умовах скасувати.

Справу направити до Житомирського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 20 червня 2019 року.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Кузьменко Л.В. Франовська К.С.