Справа № 620/759/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/759/19 Суддя першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» на проголошене о 16 годині 50 хвилин рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови у частині, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року Акціонерне товариство «Облтеплокомуненерго» (далі - Позивач, АТ «Облтеплокомуненерго») звернулося до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - Відповідач, УДВС ГТУЮ у Чернігівській області) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Чернігівській області Ленько А.М. від 10.05.2018 року в частині стягнення виконавчого збору в сумі 1 061 669,79 грн., нарахованого на суму заборгованості з інфляційних втрат у розмірі 10 005 812,88 грн. та нарахованого на суму заборгованості з трьох відсотків річних у розмірі 610 84,99 грн., винесено у межах виконавчого провадження ВП №56356894.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05.04.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що поняття заборгованості, що підлягає врегулювання відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», включає в себе виключно суму основного боргу перед постачальником без урахування розміру зобов`язань зі сплати інфляційних нарахувань і відсотків річних, нарахованих на таку заборгованість.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його і ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що рішення суду належним чином не обґрунтоване, у ньому застосовані норми закону, на які Відповідач не посилався, а також не міститься оцінка аргументів Позивача. Крім того, наголошує на неврахуванні судом практики Верховного Суду, яка визначає, що інфляційні витрати і відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання, а відтак підлягають врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Також стверджує, що судом першої інстанції було залишено поза увагою обставини, що в аналогічній ситуації Департаментом ДВС Міністерства юстиції України виконавчий збір не стягувався.

Після усунення визначених в ухвалі від 07.05.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 22.05.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу УДВС ГТУЮ у Чернігівській області просить відмовити в її задоволенні у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що заборгованість за спожитий газ і заборгованість зі сплати інфляційних нарахувань і річних є мірою цивільно-правової відповідальності за невиконання зобов`язань, а відтак стягнення виконавчого збору здійснювалося правомірно.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 року задоволено клопотання АТ «Облтеплокомуненерго» - продовжено строк розгляду справи та відкладеної її розгляд на 19.06.2019 року.

У судовому засіданні представники Позивача доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд її вимоги задовольнити повністю з викладених в останній підстав.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням Господарського суду Чернігівської області від 10.01.2017 року у справі № 927/769/16 частково задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» 10 005 812,88 грн. нарахованого на суму боргу індексу інфляції, 610 884,99 грн. трьох процентів річних з простроченої суми та 159 250,47 грн. судового збору (а.с. 28-31).

З метою примусового виконання даного рішення суду було видано наказ (номер за АСВП 56356894) від 16.02.2017 року №927/769/16 (а.с. 76-77), на підставі якого головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Леньком А.М. 10.05.2018 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №56356894) з виконання наказу №927/769/16, виданого 16.02.2017 року Господарським судом Чернігівської області про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 10 005 812,88 грн. нарахованого на суму боргу індексу інфляції, 610 88499 грн. трьох процентів річних з простроченої суми та 159 250,47 грн. судового збору. Одночасно державним виконавцем постановлено стягнути з боржника виконавчий збір у сумі 1 077 594,83 грн. (а.с. 78-79).

Судом першої інстанції також встановлено, що Позивач 17.05.2018 року звернувся до начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Бондарева І.В. з листом №940, в якому просив, зокрема, скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження в частині стягнення виконавчого збору на підставі п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (а.с. 83).

Листом від 01.06.2018 року №02.1-25/6966 УДВС ГТУЮ у Чернігівській області повідомлено АТ «Облтеплокомуненерго», що у задоволенні звернення щодо скасування вищевказаної постанови відмовлено з підстав, що такі види заборгованості, як нарахований на суму боргу індекс інфляції, проценти річних з простроченої суми та судовий збір, які підлягають стягненню за виконавчим документом, не підлягають врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (а.с. 87).

Також судом першої інстанції встановлено, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 року у справі № 927/769/16 (провадження №12-273гс18) за скаргою Публічного акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, зокрема, про скасування постанови від 10.05.2018 року у частині стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 1 077 594,83 грн., скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2018 року і ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 11.06.2018 року та закрито провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що спір не підлягає вирішенню у порядку господарського судочинства, а відноситься до юрисдикції адміністративних судів (а.с. 32-35, 118-121).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 1-5 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» та ст. 625 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки за наведеного правового регулювання інфляційні витрати та відсоток річних не належить до складу кредиторської заборгованості, яка підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1-1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, судових наказів.

Приписи п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 26 Закону визначають, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону визначають, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що безпосередньо у постанові про відкриття виконавчого провадження, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог у розрізі доводів Апелянта про відсутність правових підстав для стягнення виконавчого збору, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

За правилами п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі - Закон про заходи врегулювання) визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Приписи ст. 1 Закону про заходи врегулювання визначають, що заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість) є, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Під процедурою врегулювання заборгованості вказаний Закон розуміє заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Отже, врегулювання заборгованості може здійснюватися наступним чином: взаєморозрахунки, реструктуризація та списання.

Приписи ч. 1 ст. 3 Закону про заходи врегулювання визначають, що для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Судовою колегією враховується, що Позивач відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 10.10.2017 року №268 включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі регулювання заборгованості за спожиті енергоносії. Дані обставини встановлені судом першої інстанції та учасниками справи під сумнів не ставиться.

Відповідно до абз. 1-2 ч. 1 ст. 4 Закону про заходи врегулювання взаєморозрахунки проводяться щодо врегулювання заборгованості з різниці в тарифах для погашення кредиторської заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової енергії для населення, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків, а в разі її відсутності - кредиторської заборгованості перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води іншим категоріям споживачів.

Частиною 1 статті 5 Закону про заходи врегулювання передбачено, що реструктуризації підлягає кредиторська заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашена станом на 31 грудня 2016 року.

Приписи ч. 3 ст. 5 згаданого Закону визначають, що на реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до цього Закону.

За правилами ч. 1 ст. 7 Закону про заходи врегулювання на реструктуризовану заборгованість за спожитий природний газ станом на 1 липня 2016 року неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню та не можуть бути предметом подальшого продажу, за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

Системний аналіз наведених норм у своїй сукупності свідчить, що при врегулюванні заборгованості за правилами Закону про заходи врегулювання, бере участь лише кредиторська заборгованість без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ. Тобто, для цілей правового регулювання Закону про заходи врегулювання інфляційні нарахування та проценти річних не включаються до грошового зобов`язання, тобто до кредиторської заборгованості перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Дані нарахування підлягають списанню за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

Аналогічний за своїм змістом висновок щодо застосування відповідних норм Закону про заходи врегулювання висловлений Верховним Судом, зокрема, у постановах від 02.05.2018 року у справі №914/102/17 та від 29.01.2018 року у справі №904/10745/16. Крім того, у даних рішеннях суду касаційної інстанції підкреслено, що сплата неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних відбувається поза порядком проведення взаєморозрахунків, для яких Законом про заходи врегулювання визначено особливу процедуру. При цьому, хоча порядку сплати відповідних нарахувань не можна розглядати окремо від інших положень згаданого Закону, однак до кредиторської заборгованості, які підлягає реструктуризації за його правилами, не враховуються суми неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.

За таких обставин, стягнення виконання збору з інфляційних нарахувань в сумі 10 005 812,88 грн. та трьох процентів річних у розмірі 610 884,99 грн. здійснено Відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства з урахуванням того, що приписи п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону на спірні правовідносини свою дію не поширюють.

Про обґрунтованість такого висновку свідчить й аналіз змісту положень наданої до суду апеляційної інстанції копії типового договору №1/1604 від 16.04.2019 року про реструктуризацію заборгованості за спожитий природний газ, у пункті 2 якого вказано, що до складу заборгованості, реструктуризація якої здійснюється згідно з договором, не включаються суми неустойки (штрафів, пені), процентів річних, інфляційних нарахувань в обсязі 10 616 697,87 грн., нарахованих на основну заборгованість, стягнуту судовим рішенням Господарського суду Чернігівської області від 13.05.2013 року у справі №927/442/13, тоді як нарахування вказаних сум неустойки (штрафів, пені), процентів річних, інфляційних нарахувань, підтверджені судовим рішенням Господарського суду Чернігівської області від 10.01.2017 року у справі №927/769/16.

У даному контексті посилання Апелянта на положення ст. 625 Цивільного кодексу України та практику Верховного Суду щодо її застосування є, на переконання судової колегії, помилковим, оскільки у межах спірних правовідносин не вирішується питання щодо правової природи інфляційних витрат і процентів річних, а лише досліджується можливість таких нарахованих сум бути складовими врегулювання заборгованості за Законом про заходи врегулювання. І така можливість, як було зазначено вище, законодавцем не передбачена.

Твердження Позивача про необхідність врахування правової позиції Верховного Суду щодо застосування приписів п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону, викладеної у постанові від 11.01.2019 року у справі №805/2207/17-а, колегією суддів оцінюється критично, оскільки у згаданій постанові суду касаційної інстанції вирішувалося питання правомірності винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії». Натомість, як вже було зазначено вище, у межах даного спору вирішується питання щодо можливості стягнення виконавчого збору з інфляційних нарахувань та трьох процентів річних із заборгованості, врегулювання якої здійснюється за правилами Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Доводи АТ «Облтеплокомуненерго» щодо безпідставності відхилення судом першої інстанції в якості доказу обґрунтованості позиції Позивача постанови Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14.05.2018 року ВП №12450737, в якій міститься посилання на приписи п. 6 ч. 5 ст. 27 Закону, колегія суддів вважає помилковими, оскільки дана постанова прийнята поза межами виконавчого провадження №56356894, а її зміст не містить норм права, які б підлягали застосуванню судом.

Посилання Апелянта на те, що нараховані за судовим рішенням пеня та відсотки річних підлягають списанню за правилами ст. 7 Закону про заходи врегулювання, а тому стягнення виконавчого збору у межах спірних правовідносин здійснюється протиправно, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, як було зазначено вище, для цілей правового регулювання Закону про заходи врегулювання інфляційні нарахування та проценти річних не включаються до грошового зобов`язання, тобто до кредиторської заборгованості перед постачальником. Дані нарахування підлягають списанню за умови повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями договору про реструктуризацію заборгованості.

Щодо твердження представників АТ «Облтеплокомуненерго» про те, що на момент розгляду і вирішення даної справи судом першої інстанції набрала законної сили постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2019 року у справі №620/697/19, в якій у спорі між тими ж самими сторонами встановлено, що інфляційні втрати та 3% річних, нараховані постачальником природного газу, входять до складу грошового зобов`язання, а відтак і до кредиторської заборгованості визначеної Законом про заходи врегулювання, і за виконавчими документами щодо їх стягнення виконавчий збір не стягується, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що в силу ч. 7 ст. 78 КАС України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Облтеплокомуненерго» - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 19» червня 2019 року.