Справа № 826/16867/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 червня 2019 року № 826/16867/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправними та скасування вимог
Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

- Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві;

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві та Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, у якому просив суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві за №Ф-896-У від 16.08.2016 року про сплату ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) недоїмки єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 16363,98 грн.;

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві за №Ф-7078-23 від 09.08.2018 року про сплату ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) недоїмки єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 17562,22 грн.

Заявлені вимоги мотивовані зокрема тим, що згідно частини четвертої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на переконання позивача останній, будучи фізичною особою - підприємцем, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, який отримує пенсію та з 16.03.2012 року досяг 60-річного (пенсійного) віку, звільняється від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проте не позбавлений права сплачувати такий внесок на добровільній основі.

Оскільки позивач відповідну заяву, згідно вимог статті 12 Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", про добровільну сплату єдиного соціального внеску не подавав та не укладав з Пенсійним фондом договір про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскаржувані вимоги відповідачів вважає протиправними, що підлягають скасуванню у судовому порядку.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представники відповідачів проти позову заперечували, у тому числі з мотивів, викладених у поданому відповідачем 1 відзиві на позовну заяву.

Третя особа до суду не прибула.

Подальший розгляд справи суд ухвалив завершити в порядку спрощеного (письмового) провадження.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 -Ханович 02.02.2009 року за номером запису 0143374 був зареєстрований Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією як фізична особа - підприємець.

12.01.2017 року підприємницька діяльність ФОП Калоєва Олександра Зелім-Хановича припинена, про що внесено запис №2143374.

Згідно електронної бази даних ІС "Податковий блок" ФОП Калоєв Олександр Зелім-Ханович - з 03.02.2009 року по 13.01.2017 року перебував на обліку в ДПІ Дніпровського району міста Києва, з 01.02.2012 року по 12.01.2017 року обрано спрощену систему оподаткування.

Станом на дату подання позову ФОП ОСОБА_1 -Ханович обліковується як фізична особа - підприємець з обліковим записом "11-припинено, але не знято з обліку".

07.06.2018 року ОСОБА_1 - Хановичу стало відомо, що Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження за заявою ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві від 26.10.2017 року №4856/9/26-53-17-01-09 до якої додано вимогу про сплату боргу (недоїмки) (сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) від 16.08.2016 року №Ф-896-У на суму 16363,98 грн.

15.08.2018 року ОСОБА_1 -Ханович отримав вимогу ГУ ДФС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) (сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) від 09.08.2018 року №Ф-7078-23 на суму 17562,22 грн.

Відповідно до листа ГУ ДФС у м. Києві від 17.09.2018 року №52424/К/26-15-53-07 фактична заборгованість ОСОБА_1 - Хановича станом на 17.09.2018 року зі сплати заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить 19014,98 грн.

Відповідно до листа ГУ ДФС у м. Києві від 26.09.2018 року №55565/К/26-15-13-13-10 згідно даних АІС "Податковий блок", в інтегрованій картці платника ФОП ОСОБА_1 -Хановича (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) станом на 24.09.2018 року обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску.

Так, не погоджуючись зі вказаними вимогами відповідачів, відповідно до вже наведених обґрунтувань позову, позивач на переконання протиправності дій відповідачів зазначив також наступне.

Згідно пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 01.06.1995 року ОСОБА_1 -Ханович є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років, яку призначено у відповідності до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

За приписами частини четвертої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції, чинній на дату подання позову) особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У той же час, станом на дату винесення відповідачем 2 вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.08.2016 року №Ф-896-У вказана вище норма була викладена в наступній редакції: "Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування."

Відповідно до абзацу другого пункту 13 розділу XV Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.

Таким чином, на думку позивача він є звільненим від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі згаданої вище частини четвертої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а отже вимоги відповідачів стосовно сплати заборгованості з такого внеску вважає незаконними.

Попри це, у відповіді на позовну заяву відповідач 1, з посиланням на правові висновки Верховного Суду України, викладені зокрема в постановах від 21.04.2015 року (№21-90а15), від 26.05.2015 року (№21-228а15) та від 26.02.2016 року (№21-2971а15), наголосив на тому, що частина четверта статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не поширюється на осіб, які отримують пенсію за вислугу років, призначену на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Також, у зазначених висновках Верховного Суду України вказано, що фізичні особи-підприємці звільняються від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за себе, за умови, що вони є пенсіонерами за віком.

Отже, зауважуючи, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років, відповідач 1 звернув увагу суду, що протягом 2012-2017 років відповідна норма Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" діяла в редакції, яка не надавала йому право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки лише з 01.01.2018 року частина четверта статті 4 цього Закону була викладена в такій редакції: "Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування."

Тобто, на момент прийняття оскаржуваних податкових вимог позивач не був звільнений від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2013-2017 роки, а тому дані вимоги винесені правомірно та обґрунтовано.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року №2464-VI (надалі - Закон №2464-VI).

За визначеннями частини першої статті 1 Закону №2464-VI: єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Як зазначено у частині другій статті 2 Закону №2464-VI, виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Платниками єдиного внеску, зокрема у відповідності до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За раніше наведеного, приписами частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI, в редакціях, що діяли до 31.12.2017 року, було передбачено звільнення таких осіб від сплати за себе єдиного внеску, але за умови, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Відповідно до визначень статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV (надалі - Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 розділу III Пенсії за віком у солідарній системі Закону №1058-IV.

Відповідно до преамбули Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" від 09.04.1992 року №2262-XII (тут і надалі - Закон №2262-XII в редакції, що діяла на час видачі 01.06.1995 року позивачу пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 ), останній визначав умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України - військовослужбовців Збройних Сил України, Прикордонних військ України, Національної гвардії України, Управління державної охорони, інших військових формувань, що створюються Верховною Радою України, Служби безпеки України, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України та членів їх сімей, а також військовослужбовців колишніх Збройних Сил СРСР, органів державної безпеки і внутрішніх справ СРСР та членів їх сімей.

За приписами статті 12 Закону №2262-XII право на пенсію за вислугою строків служби мали: а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які мають на день звільнення зі служби вислугу на військовій службі або на службі в органах внутрішніх справ 20 років і більше; б) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугою строків служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Аналізуючи наведені норми, можна зробити висновок, що з набуттям статусу фізичної особи - підприємця, в тому числі з обранням спрощеної системи оподаткування, такі особи в контексті вимог статті 4 Закону №2464-VI набули обов`язку платника єдиного внеску.

При цьому, з 01.01.2018 року, згідно Закону України від 03.10.2017 року №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії", яким внесено зміни до Закону №2464-VI, за вимогами частини четвертої статті 4 останнього фізичні особи - підприємці (в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування), які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу (незалежно від виду пенсії) звільнялися від сплати єдиного внеску за себе.

Суд звертає увагу, що у постановах Верховного Суду України від 21.04.2015 року (№21-90а15), від 26.05.2015 року (№21-228а15) та від 26.02.2016 року (№21-2971а15), на які посилається відповідач 1, не міститься висновку про непоширення положень частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI на осіб, які отримують пенсію за вислугу років призначену на підставі Закону №2262-XII, натомість із системного аналізу зазначених норм матеріального права колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у вказаних постановах дійшла висновку, що положення частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI не поширюються на осіб, які отримують пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Зокрема, у постанові від 26.05.2015 року №21-228а15, в межах розглядуваної справи, було встановлено, що оскільки заявниця на виконання статті 10 Закону №1058-ІV обрала пенсію в зв`язку із втратою годувальника, а при досягненні пенсійного віку не перейшла на пенсію за віком, то вона не набула право на пільгу, передбачену частиною четвертою статті 4 Закону №2464-VI.

Відповідно, колегією суддів Верховного Суду України в даній постанові зроблено висновок, що передумовою набуття права на звільнення від сплати єдиного внеску, передбаченого частиною четвертою статті 4 Закону №2464-VI, в чинній на той час редакції, є обрання особою пенсії за віком при досягненні пенсійного віку.

Однак, у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року №814/779/17, відмовляючи у задоволенні касаційної скарги управління ДФС, Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах цього суду від 21.04.2015 року у справі №805/949/14 (№21-90а15) та від 26.05.2015 року у справі №818/2082/14 (№ 21-228а15), зокрема з огляду на таке.

Визначення статусу "пенсіонера за віком" передбачає необхідність отримання особою саме страхової виплати у формі пенсії. Водночас, із проаналізованих положень законодавства не можна зробити висновок про пряму нормативну вказівку щодо обов`язкового виду страхової виплати, яку повинна отримувати особа, що досягла пенсійного віку, для застосування норми про звільнення від сплати єдиного внеску. Сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у статті 7 Закону №2464-VI, та розміром пенсійних виплат.

Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, частина четверта статті 4 Закону №2464-VI передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного статтею 26 Закону №1058-IV, виключно на добровільних засадах.

Частина перша статті 10 Закону №1058-IV надає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), обрати для призначення один із цих видів пенсії.

Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.

Частинами першою та другою статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства", заява №36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" від 21.02.1997 року) (пункти 48-49 рішення у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013 року, заява №10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 року №14-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України "Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні" пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку (встановленого статтею 26 Закону №1058-IV), не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.

Також слід звернути увагу на те, що Законом України від 03.10.2017 року №2148-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" перше речення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI було викладено у новій редакції: "Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу." В аспекті внесених змін слід відзначити, що запропонована редакція текстуально більш чітко окреслює коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.

На підставі системного аналізу та з огляду на правовий зміст наведених вище положень законодавства Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що якщо фізична особа - підприємець мала право на пенсію за віком, але вибрала пенсію у зв`язку з втратою годувальника, то така фізична особа - підприємець має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком.

Отже, частина четверта статті 4 Закону №2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до статті 26 Закону №1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску

Таким чином, з процитованих висновків постанови Верховного Суду від 10.04.2019 року №814/779/17 убачається, що правова позиція останнього полягала у відсутності обмежень відносно того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, а саме на пільгових умовах, чи з досягненням певного віку відповідно до статті 26 Закону №1058-IV.

Слід звернути увагу, що за статтею 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (надалі - Закон №1788-XII) законодавцем виділено наступні види державних пенсій, що призначаються за цим Законом: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії (пункт "б" втратив чинність на підставі Закону №2603-IV від 31.05.2005 року).

В свою чергу, умови призначення пенсій за віком та пенсій за віком на пільгових умовах визначено розділом II Закону №1788-XII, а саме його статтями 12 та 13 відповідно.

При цьому, статтею 51 Закону №1788-XII встановлено підстави пенсійного забезпечення за вислугу років - пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Працівники, які мають право на пенсію за вислугу років зазначені у статті 52 Закону №1788-XII.

З наведеного можна зробити висновок, що відповідно до статті 2 Закону України №1788-XII пенсії за вислугу років відносяться до окремого виду трудових пенсій, призначаються незалежно від досягнення особою пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV.

Окремо, статтею 4 Закону №1788-XII (в редакції, чинній на час видачі позивачу пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 01.06.1995 року) було встановлено, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членів їх сімей встановлюються Законом України про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Їм надається також право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом, незалежно від місця проходження військової служби. При цьому всі види грошового забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ враховуються нарівні із заробітною платою робітників і службовців.

Тобто, законодавець вказав на те, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення зазначеного вище кола осіб регулюються спеціальним законодавством - чинним на даний час Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", без позбавлення права на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом №1788-XX.

Оскільки у згаданих постановах Верховного Суду України, а також у постановах Верховного Суду не міститься однозначних висновків про те, що призначення пенсії за віком, передбаченої Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є тотожним призначенню пенсії за вислугу років, яка передбачена Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", враховуючи приписи статті 5 Закону №2262-XII, є підстави для твердження, що звільнення від сплати єдиного внеску особи за частиною четвертою статті 4 Закону №2464-VI можливе лише у разі набуття відповідного права такою особою.

Суд погоджується з позицією позивача, що з досягненням 16.03.2012 року 60-річного віку він, як фізична особа - підприємець, на спрощеній системі оподаткування, мав право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки обов`язок пенсіонерів, які отримують пенсію за вислугою років сплачувати платежі до держави на рівні із іншими особами, переліченими у статті 4 Закону №2464-VI коли пенсіонери, які отримують пенсію за віком звільнені від такого обов`язку, ставить в нерівні умови перших.

Тобто, якщо фізична особа-підприємець мала право на пенсію за віком, але вибрала іншу, то така фізична особа-підприємець має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком.

Слід зауважити, що в контексті змісту викладених вище правових висновків суду вищої інстанції, останні ґрунтувались зокрема на тому, що вибір особою виду пенсії не позбавляє набутого права, яке пов`язане з певним віком.

Так, у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року №814/779/17 серед іншого було зазначено, що оскільки з 01.05.2005 року позивачу призначена пенсія за віком, а з 2007 року - пенсія по втраті годувальника, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позивач у цьому випадку не втратив право на пенсію за віком, а лише скористався правом, передбаченим статтею 37 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення", згідно з якою члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію, та не повинен сплачувати єдиний внесок.

З аналізу викладеного у сукупності, суд вважає, що з набуттям статусу пенсіонера за віком (досягненням віку, що надає права на отримання пенсії за віком), будучи фізичною особою - підприємцем, на спрощеній системі оподаткування, позивач також набув права на звільнення від сплати єдиного внеску згідно частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI.

Власне, приписи частини четвертої статті 4 Закону №2464-VI станом на час досягнення позивачем 60-річного віку і були викладені у такій редакції, що від сплати єдиного внеску звільнялися зокрема ті фізичні особи - підприємці, на спрощеній системі оподаткування, які були пенсіонерами за віком, а отже оскаржувані позивачем вимоги зі сплати єдиного внеску за 2013-2017 роки є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі не виконали покладених на них обов`язку та на думку суду не довели правомірності винесених і оскаржуваний у даній адміністративній справі вимог.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 12, 77, 139, 243-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві та Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві - задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві за №Ф-896-У від 16.08.2016 року про сплату ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) недоїмки єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 16363,98 грн.

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві за №Ф-7078-23 від 09.08.2018 року про сплату ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) недоїмки єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 17562,22 грн.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 -Хановича (код: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (код: 39469994, адреса: 02094, м. Київ, бульв. Верховної Ради, буд. 24-Б) та Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (код: 39439980, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19) судові витрати у сумі 704,80 грн.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко