Справа № 826/10570/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Земляної Г.В., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу громадянина Ірану ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Ірану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Ірану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ірану ОСОБА_1 ;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 16-18 від 10.01.2018 року про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Ірану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на положення п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (, ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, ст. 14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року зі ствердженням того, що працівники відповідачів дослідили інформацію по країні-походження позивача формально; для позивача існує об`єктивна загроза бути ув`язненим або навіть вбитим, а також загроза систематичного порушення прав людини; до того ж об`єктивно вбачається, що влада Ірану не здатна забезпечити захист позивачеві від загрози бути вбитим або ув`язненим через його релігійні переконання, а також від систематичного порушення прав людини.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням гр. Ірану ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Позивач зазначає, що в Законі України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не існуєнаслідків пропущення строку на звернення з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту і не дає підстави вважати про відсутність небезпеки для життя та здоров`язаявника у країні походження. Крім того, Позивач звертає увагу на те, що із ним було проведено одну співбесіду, основна кількість запитань якої взагалі не стосувалася побоювань Позивача. Представники ДМС не цікавилися ані фотокартками, які Позивач долучив до справи, ані особливостями його релігії та страху повернення додому.

Також, Позивач в апеляційній скарзі просить замінити Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві на правонаступника Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Перевіряючи доводи заявника, колегія суддів встановила, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 року № 732 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права шляхом реорганізації та злиття ГУ ДМС у м. Києві та УДМС у Київській області, які є відповідачами у цій справі.

При цьому, у вказаній постанові Кабінету Міністрів України закріплено, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області є правонаступником майна, прав та обов`язків ГУ ДМС у м. Києві та УДМС у Київській області.

Відповідно до ст. 52 КАС України в разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави, передбачені ст. 52 КАС України, для заміни Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві на правонаступника Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Державною міграційною службою України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Також, Державна міграційна служба України вказує на те, що Позивач при поданні заяви до ГУДМС в Харківській області надав недостовірні відомості, а саме не зазначив дитину громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дружину громадянку Ісламської Республіки Іран ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою укладений шлюб 20.02.2004 року і які приїхали разом з ним з метою імміграції. Заявник здійснив спробу приховати істинні дані щодо своєї особи та створити собі сприятливі умови для обґрунтування власних тверджень шляхом надання вигаданої інформації. Наведене свідчить, що заявник прибув до України з метою легалізації перебування, в т.ч. шляхом отримання посвідки на проживання та набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту за фіктивними підставами.

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000231, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 03.03.2017, за фактом незаконного переправлення осіб через державний кордон України за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, що підтверджується поданням Головного слідчого управління Національної поліції України від 31.07.2017 року № 14515/24/1-2017.

Також, під час досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_5 в телефонній розмові домовився із невстановленою слідством особою про організацію незаконного переправлення через державний кордон України позивача та членів його родини, які мали на той час посвідки на проживання в України і хотіли поїхати в Польщу, але не могли отримати Шенгенські візи, за грошову винагороду в розмірі 5000 доларів з дорослої особи. Родина позивача погодилася на пропозицію ОСОБА_6 та у середині січня прибула з м. Харкова до м. Києва, де на центральному залізничному вокзалі їх зустрів ОСОБА_5 та орендував їм однокімнатну квартиру на час організації незаконного перетину державного кордону України.

24 травня 2017 року ОСОБА_7 пред`явлено повідомлення про підозру у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення.

Під час досудового розслідування були проведені обшуки та вилучені паспорти позивача, його дружини та сина, які були відправлені на техніко-криміналістичну експертизу. Згідно висновку експерта № 109/1405 від 25 квітня 2017 року візові етикетки Німеччини, наявні у паспортах, не відповідають своїми характеристиками аналогічним візовим етикеткам, що оформляються уповноваженими органами Німеччини та виготовлені шляхом монтажу за допомогою комп`ютерної або копіювально-розмножувальної техніки із використанням фрагментів оригінальних візових етикеток.

Крім того, встановлено, що Позивач та його сім`я прибули на територію України по туристичній візі, яка дійсна з 13.11.2015 року по 19.11.2015 року, також у паспорті позивача є відмітки про продовження строку перебування в Україні до 10.03.2016 року № 123-03 від 02.02.2016 року та до 20.05.2016 року - № 430-06 від 08.04.2016 року, орган який прийняв рішення - ГУ ДМС у Харківській області; у паспорті ОСОБА_4 (дружини позивача) є відмітка про продовження строку перебування в Україні до 30.12.2016 року № 899-03 від 15.08.2016 року, орган який прийняв рішення ГУ ДМС в Харківській області. Під час виконання доручення слідчого окремим оперативно-розшуковим відділом Державної прикордонної служби України встановлено, що посвідки на постійне проживання в Україні отримані позивачем та його дружиною незаконним шляхом.

31 травня 2017 року було здійснено тимчасовий доступ до оригіналів справ про дозвіл на імміграцію та отримання посвідки на постійне проживання в Україні та справ про продовження строку перебування на території України, які знаходяться в ГУ ДМСУ України в Харківській області. На підставі вивчення указаних документів було встановлено, що 02.02.2016 року ОСОБА_1 подав заяву № 123-03 про продовження терміну перебування на території України до 10.03.2016 року, обґрунтовуючи підставу для подальшого перебування в Україні хворобою. У підтвердження ним була надана довідка, видана на його ім`я з історії хвороби № 15438 щодо обстеження та лікування у ДУ «Інститут загальної та невідкладної хірургії» НАМН України в періоді з 18.11.2015 року по 29.01.2016 року та виписка із медичної карти амбулаторного хворого. Разом з тим було встановлено, що в клініці ОСОБА_8 з 18.11.2015 по 29.01.2016 не перебував, історія хвороби № 15438 в Інституті відсутня, оскільки номери історій хвороб за 2015 та 2016 роки не перевищують « 8000». Лікар ОСОБА_9 не працював та не працює; лікар ОСОБА_10 працював в Інституті, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а перед цим перебував на стаціонарному лікуванні в тяжкому стані. ДУ «Інститут загальної та невідкладної хірургії» НАМН України довідка позивачу не видавалася та не завірялася, виписка із медичної карти не видавалася. Жоден зі штампів та печаток, наявних на представлених позивачем документах, не відповідають печаткам та штампам, які використовуються в Інституті.

20 липня 2017 року ГСУ НП України повідомило Державну міграційну службу України про те, що згідно відповіді Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», Залакі Азам (дружина позивача), на обстеженні та лікуванні у вказаному закладі не перебувала, однак під час подання документів на продовження строку перебування в Україні остання зазначала і подала документи про те, що вона нібито перебуває на лікуванні в зазначеному закладі охорони здоров`я.

16 серпня 2017 року за результатами розгляду подання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України Портного А.А. від 31 липня 2017 року № 14515/24/2/1-2017, Головним управлінням ДМС в Харківській області було прийнято рішення про скасування позивачу та його дружині разом з їх неповнолітньою дитиною дозволів на імміграцію в Україну та визнання недійсними та такими, шо підлягають вилученню, посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої 15.04.2016 року, та серії НОМЕР_2 , виданої 17.11.2016 року.

За день до скасування йому та його дружині посвідок на постійне проживання в Україні (а саме 15.08.2017 року) Позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про надання захисту в України, вказавши основною причиною побоювання повернення до Ірану зміну своєї релігії з ісламу на бахаї в 2013 році.

При цьому, Позивач вказав, що останні 10 років працював помічником бухгалтера в компанії «Petro Afrand Pars» (Тегеран). В момент прийняття заяви Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві позивачу за допомогою перекладача було роз`яснено його право на участь адвоката в розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про таке звернення позивачу було видано довідку № 008469, строк дії якої був встановлений до 15.09.2017 року.

28 серпня 2017 року під час співбесіди позивач зазначив, що в компанії «Petro Afrand Pars» він працював бухгалтером у 2015 році, а останні 2 роки - водієм таксі, зазначив, що до органів міграційної служби не звертався, посвідку на проживання в Україні не отримував; його документи, документи сина та дружини були вилучені під час обшуку, коли він перебував в гостях у свого знайомого - ОСОБА_11 ; згодом його було допитано в суді як свідка.

05 вересня 2017 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві № 407 Позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови став висновок про те, що заявник прибув до України з метою легалізації свого перебування у т.ч. шляхом набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, за фіктивними підставами, твердження позивача про його навернення до віри Бахай у країні громадянської належності є неправдоподібними.

07 вересня 2017 року на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 05.09.2017 року № 407 складено повідомлення № 240 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 13.09.2017 року Позивач звернувся до Державної міграційної служби України зі скаргою на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 05.09.2017 року № 407, в якій просив цей наказ скасувати та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07 листопада 2017 року департамент у справах іноземців та осіб без громадянства звернувся із поданням до Голови ДМС України про продовження строку розгляду скарги Позивача у зв`язку із необхідністю додаткового розгляду обставин щодо переслідувань через зміну релігії в країні походження заявника та інших обставин, які стали підставою для відмови йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09 листопада 2017 року наказом Голови ДМС № 302 строк для прийняття рішення за скаргою позивача було продовжено до 10 січня 2018 року.

10 січня 2018 року рішенням Державної міграційної служби України № 16-18 скаргу Позивача на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 05.09.2017 року № 407 було відхилено.

30 січня 2018 року на підставі рішення № 16-18 від 10.01.2018 року Державною міграційною службою України було складено повідомлення № 21 про відхилення скарги та повідомлено про необхідність залишення території України, якщо рішення про відхилення скарги не буде оскаржене до суду протягом п`яти робочих днів і якщо він не має інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що прибувши на територію України, Позивач не відразу звернувся із заявою про надання йому захисту, а лише майже через 2 роки. Тобто, звернення 15.08.2017 року Позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві є зловживанням процедурою з метою легалізації в Україні, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що Державна міграційна служба України 10.01.2018 року прийняла законне та обґрунтоване рішення про відхилення скарги Позивача на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 05.09.2017 року № 407.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон україни «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671).

Так, за приписами частини 4 статті 8 Закону № 3671 рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671).

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671 визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону № 3671, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п. 2 ст. 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік), далі - Керівництво УВК ООН СБ, яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з п. 195 Керівництва УВК ООН СБ, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і лише після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі доводи та достовірність тверджень заявника.

За приписами абз. 5 ст. 6 Закону № 3671, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Закону № 3671 до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Тобто, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, при дослідженні матеріалів особової справи Позивача було встановлено ряд невідповідностей, а саме: під час проведення співбесіди 28.08.2017 року Позивач повідомив, що його навчання новій вірі трималось у таємниці, навіть не дозволялось спілкуватись про це по телефону, про місце та час зібрань повідомляли особисто, оскільки говорити про зібрання по телефону було заборонено.

Проте, у подальшому Позивач повідомив, що отримує відомості про сучасний стан людей, які були з ним на зібраннях, з Інтернет-сайту, а також йому повідомляють новини по телефону, через месенджер; в анкеті від 15.08.2017 року Позивач вказав, що за національністю є фарсом, однак під час проведення співбесіди повідомив, що за національністю є іранцем; в анкеті від 15.08.2017 року повідомив, що працював у приватній фірмі водієм протягом періоду з 2007 по 2017 рік, проте під час проведення співбесіди 28.08.2017 року зазначив, що у 2015 році працював бухгалтером на фірмі, після того 2 роки працював водієм таксі; прибув до України 13.11.2015 року на підставі паспорта та туристичної візи, терміном на 7 днів, що свідчить про неправдивість тверджень щодо періоду його працевлаштування у країні походження; Позивач був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , виданою 15.04.2016 року ГУДМС України в Харківській області, проте, під час проведення співбесіди Позивач повідомив, що раніше до органів міграційної служби не звертався та посвідку на проживання в Україні не отримував. Зазначені посвідки були отримані на підставі підроблених документів. Документи, подані для продовження строку перебування на території України, є недостовірними.

Також, Позивач прибувши на територію України не відразу звернувся із заявою про надання йому захисту, а лише майже через 2 роки, до того ж за день до того, як ГУ ДМС в Харківській області було прийнято рішення про скасування Позивачу та його дружині разом з їх неповнолітньою дитиною дозволів на імміграцію в Україну та визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої 15.04.2016 року, та серії НОМЕР_2 , виданої 17.11.2016 року свідчить про піклування позивача лише про легалізацію на території України, а не отримання захисту, що, у свою чергу, знайшло відображення у протоколі співбесіди від 28.08.2017 року, де Позивач повідомив, що йому необхідно знаходитись в Україні легально, адже його син вже 2 роки не ходить до школи, а також про те, що Позивач та його сім`я прибули до України під виглядом туристів по короткостроковій візі саме як до країни транзиту, звідки збиралися незаконно виїхати до країн західної Європи, про що свідчить також наявність в паспортах позивача та його дружини підроблених візових етикеток Німеччини.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернення 15.08.2017 року Позивача до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві є зловживанням процедурою з метою легалізації в Україні, з чим погоджується колегія суддів.

Оскільки вказана умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва УВКБ ООН СБ, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Також, суд першої інстанції правомірно визнав посилання Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про те, що заявник здійснив спробу приховати істинні дані щодо своєї особи та створити собі сприятливі умови для обґрунтування власних тверджень шляхом надання вигаданої інформації та недостовірних документів як під час звернення до ГУ ДМС у Харківській області, так і під час звернення 15.08.2017 року до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою про надання захисту в України.

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Державна міграційна служба України 10.01.2018 року прийняла законне та обґрунтоване рішення про відхилення скарги Позивача на Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 05.09.2017 року № 407, відповідно до положень ч. 5 ст. 12 Закону № 3671.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи громадянина Ірану ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Ірану ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Г.В. Земляна

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 21.06.2019 року.