Справа № 520/522/19
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 р.Справа № 520/522/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 року (ухвалене суддею Волошиним Д.А., повний текст якого складено 21.03.2019 р.) по справі № 520/522/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив: скасувати рішення Державної міграційної служби України № 455-18 від 29.12.2018 р.; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 р та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив рішення суду першої інстанції скасувати.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просиви рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Пакистан, народився у м. Карачі (Пакистан), належить до етнічної групи Балті та є мусульманином-шиїтом за релігійними переконаннями.

24.05.2018 р. позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області.

За результатами розгляду вказаної заяви Державною міграційною службою України рішенням № 455-18 від 29.12.2018 р. позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, про що позивач 14.01.2019 р. отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 2 від 10.01.2019 р.

Не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача обґрунтоване та не підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 45, п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 2 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що не надання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Судовим розглядом встановлено, що позивач є громадянином Ісламської Республіки Пакистан, народився у м. Карачі (Пакистан), належить до етнічної групи Балті та є мусульманином-шиїтом за релігійними переконаннями та 30.12.2016 р. уклав шлюб у місті Карачі з громадянкою Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_2 , яка є мусульманкою-суніткою за віросповіданням.

ОСОБА_1 разом з дружиною 01.02.2017 р. приїхав до України за учбовою візою на запрошення ВНЗУ «Полтавський університет економіки і торгівлі» та ІНФОРМАЦІЯ_1 . у позивача народилась дитина.

У зв`язку з недостатньою кількістю студентів заняття першого курсу не були розпочаті, у зв`язку з чим 21.06.2017 р. позивачу скасовано посвідку на тимчасове проживання позивача у зв`язку із навчанням.

Позивач стверджує, що не може повернутися у країну свого походження, оскільки вступив до шлюбу, не отримавши дозволу родини та вважає, що йому може загрожувати «вбивство честі» з боку його родини через те, що він одружився на жінці з іншого роду, чим, на їх думку, їх осоромив. У Пакистані розповсюджені родові неофіційні системи правосуддя. Старійшини на своїх радах (джирга) призначають покарання членам роду, які вчинили ганебні дії або порушили родові традиції. Такі покарання та «вбивства честі» є поширеним явищем в Пакистані. Через вказану ситуацію в Пакистані позивач має побоювання за своє життя та життя своєї дружини.

Як вбачається із заяви-анкети ОСОБА_1 , позивач звернувся до відповідача метою отримання міжнародного захисту в Україні.

Згідно із ч.1 та ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин (ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Частина 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно із Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захист» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися, з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Згідно з положенням статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту" від 26.06.2013 р. № 2013/32/1:11, з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватись як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. Водночас, якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, невідповідно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р. (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.1997 р., та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 2 Протоколу N 4, якою у відповідній частині передбачено наступне: "1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. 3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві".

Стаття 2 § 2 Протоколу № 4 гарантує кожному право залишати будь-яку країну, щоб переїхати до будь-якої іншої країни на власний вибір, куди його можуть пустити. (див. цитоване рішення, стор. 43, і цитовані рішення, §§ 62-63, §§ 69-73, § 61). Тож слід встановити, чи таке порушення було "передбачене законом", переслідувало одну чи кілька законних цілей, визначених статтею 2 § 3 Протоколу № 4, і чи воно було "необхідним у демократичному суспільстві" для досягнення цієї або цих цілей. (див.п.30 рішення у справі "STAMOSE ПРОТИ БОЛГАРІЇ" (Заява № 29713/05) від 27.11.2012 р., яке набуло статусу остаточного 27.02.2013 р.).

В рішенні ЄСПЛ від 02.11.2006 р. у справі "Волохи проти України" зазначено, що втручання (арешт кореспонденції заявників) не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження. "Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання".

В рішенні ЄСПЛ від 26.10.2000 р. у справі "Гасан і Чауш проти Болгарії" вказується, що відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень…". "… у зв`язку з цим національне законодавство має передбачати правовий засіб захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які заторкують основні права, дане законодавство суперечило б верховенству права - одному з передбачених Конвенцією основних принципів демократичного суспільства, якщо під правом діяти на власний розсуд, наданим органові виконавчої влади, мається на увазі необмежена влада. Тому межі наданих компетентним органам дискреційних повноважень мають бути абсолютно чітко визначені в законодавстві."

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має побоювання повернутися до Ісламської Республіки Пакистан через побоювання стати жертвою переслідувань у зв`язку з тим, що він одружений з жінкою з іншого роду, та його сім`я не знає, що вони одружились. В Пакистані кожний рік вичиняються більше тисячі вбивств з мотивів того, що особи пішли проти релігії, звичаїв, правил общини. Позивач зазначив, що у разі повернення до Пакистану, його родина розлучить їх сім`ю.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем вказані обставини повідомлялися Головному управлінню Державної міграційної служби України в Харківській області під час проведених співбесід, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією протоколу співбесід.

Консультування з питань притулку (КПП), Пакистан: звіт про країну, 18.06.2018 р., доступний за адресою: http://www.refworld.org/docid/5b333c994.html.

Стосовно неформальних систем правосуддя, що діють в Пакистані, то в доповіді Державного Департаменту США за 2017 рік зазначено, що "неформальні системи правосуддя не мають інституціолізованої систему правового захисту, особливо в сільській місцевості, що часто призводить до порушень прав людини. Землеволодільці та інші лідери громаду провінціях Сінд і Пенджаб, та племінні лідери у Пуштунській і Балоцькій місцевості час від часу проводили засідання місцевих рад (панчаят чи джирга) поза встановленою правовою системою. Такі ради вирішували міжусобиці і накладали санкції на порушників, включаючи штрафи, ув`язнення, а іноді й смертну кару. Ці ради часто засуджували жінок до насильницького покарання або смерті за так звані злочини, вчинені в ім`я честі.

Відповідно до ФСР, судовий розгляд "джирга" (загальні збори лідерів громад, які приймають рішення на основі консенсусу) не дозволяє представникам громади користуватися системою юридичного захисту. Якщо обвинувачений є повнолітнім, він зазвичай з`являється перед "джиргою" І особисто, щоб захистити себе. Батьки зазвичай представляють своїх неповнолітніх дітей, і чоловіки, зазвичай, представляють їхніх жінок-родичів. Спостерігачі часто критикували ФСР за такі жорсткі положення. У 2011 році влада внесла зміни в деякі з цих положень, включаючи заміну колективної відповідальності племені, обмежуючи довільний характер повноважень політичних гравців чи районних координаторів, а також надаючи громадянам обмежені права на оскарження рішень політичних гравців у кодифікованій системі трибуналів.

У червні 2017 року Комітет ООН проти катувань зазначив у своїх заключних зауваженнях наступне: "відзначаючи прийняття законів проти зґвалтування (законопроекту про внесення змін до кримінального законодавства), 2016 року та закону про боротьбу з честю (законопроект про внесення змін до кримінального законодавства) та зобов`язання держави-учасниці вирішуючи ці злочини, Комітет занепокоєний високим рівнем насильства по відношенню до жінок у державі - учасниці, що включає в себе вбивство, зґвалтування, злочини з застосуванням кислоти, викрадення, домашнє насильство, а також "вбивства в ім`я честі". Комітет також занепокоєний надзвичайно низькими показниками судових рішень та призначень покарань за ці злочини, а також повідомляє, що паралельні системи правосуддя (відомі як панчаят або джирга) засудили жінок до насильницького покарання або навіть до смерті, в тому числі до побиття камінням, і забезпечили поблажливі покарання винних за "злочини в ім 'я честі" та в інших випадках серйозного гендерного насильства.

У своєму звіті за вересень 2016 року Агентство США з міжнародного розвитку (USAID) відмітило: мешканці Пакистану не мають доступу до Вищого суду і Верховного суду, крім конституційних скарг і звернень. Земельними спорами займається традиційна система "джирга" нарада у формі круглого столу, де немає лідерів, і учасників відбирають під час кожного скликання, виходячи з віку, надійності та компетентності. Рішення повинні бути одностайними, а джирга може накладати штрафи за неправомірну поведінку. У провінціях Пенджаб і Сінд місцеві лідери і члени панчаят (місцевої влади) часто заслуховують і вирішують земельні спори. У більшості регіонів жінкам не дозволяється брати участь у джирзі, а прийняті рішення часто закріплюють існуючі упередження щодо власності та розпорядження жінок на землю.

Міжнародна Амістія, Річна Доповідь за 2017/18 - Пакистан, 22.02.2018 р . , доступний за адресою: http://www.refworld.org/docid/5a993892a.html.

Насильство по відношенню до жінок і дівчат продовжувалося, включаючи їх вбивства родичами, вчинених в ім`я так званої ''честі". У північно-західній провінції Хайбер-Пахтунхва 94 жінки були вбиті їх близькими родичами. У кількох випадках не було проведено розслідувань і винних не було притягнуто до відповідальності. Паралельні та неформальні системи правосуддя продовжували підривати верховенство права і приймати несправедливі "вироки", якими карали жінок і дівчат. У липні сільська рада в районі Мултан замовила і здійснила зґвалтування дівчинки-підлітка як "помсту" за злочин, який нібито вчинив її брат. У серпні тіла однієї підліткової пари в Карачі були ексгумовані, щоб виявити докази несення ними електричних ударів. Пара була засуджена до смертної кари джиргою (племінною т). У вересні чоловік у місті Пешавар убив двох своїх дочок, оскільки підозрював, що у них є хлопці.

Х`юмен Райте Вотч , Світова Доповідь, 2018 р. - Пакистан, 18.01.2018 р. , доступний за адресою: http://www.refworld.org/docid/5a61ee406.html.

Насильство щодо жінок і дівчат - у тому числі зґвалтування, вбивства "в ім`я честі", напади і застосуванням кислоти, насильство в сім`ї та примусові шлюби - залишалися серйозною проблемою. Пакистанські активісти підрахували, що щорічно налічується близько 1000 вбивств. У червні племінна рада (джирга) в провінції Хайбер санкціонувала вбивство 13-річної дівчини, за "втечу з чоловіками". Парламент у лютому прийняв суперечливий законопроект, що надає правову охорону племінним і сільським радам.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства України не враховано ту інформацію, що повідомлялась позивачем під час співбесід щодо його побоювань повернутись до Пакистана та не було досліджено в повному обсязі та проаналізовано інформацію по країні походження позивача на момент винесення спірного рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні його походження.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме дослідження ситуації в країні походження позивача проводились відповідачем поверхнево та не об`єктивно та належним чином не вивчалась, у зв`язку з чим рішення Державної міграційної служби України № 455-18 від 29.12.2018 р. необхідно скасувати та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 р. та прийняти постанову, якою задовольнити позов ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 243, 308, 315, 317, 322 , 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 року по справі № 520/522/19 скасувати.

Прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України № 455-18 від 29.12.2018 р.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді О.А. Спаскін Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 18.06.2019 року