Справа № 308/5046/19
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/5973/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Довгополова О.М., Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня 2019 року в справі №308/5046/19 (головуючий суддя Бенца К.К., час ухвалення 18:07, м. Ужгород) за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця з України, -

встановив:

Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до відповідача громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про примусове видворення іноземця з України.

Рішенням від 10 травня 2019 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області адміністративний позов задовольнив повністю.

Ухвалив примусово видворити за межі території України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду звернути до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин справи та з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що з рішення суду не вбачається, що позивачем приймалося рішення про примусове повернення відповідача. Судом таке рішення не аналізувалося та не встановлювалися причини його невиконання, а також не досліджувалися підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення.

Також вважає, що суд проігнорував строки звернення до суду, які, на думку, апелянта пропущені позивачем. Так, позивач звернувся до суду та позов обґрунтовує тим, що відповідач 25 серпня 2018 року був затриманий за спробу незаконного перетину державного кордону, у подальшому строк затримання продовжувався відповідно до судових рішень.

Проте з адміністративним позовом Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася лише у травні 2019 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України для суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 не скористалася правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що 25.08.2018 року о 14 год. 00 хв. громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спільно міжвідомчою групою представників ОРВ з м.д. н.п. Ужгород, НПУ, ДМСУ у рамках ССПО «Кордон 2018», цільових профілактичних заходів «Мігрант», місячника «Прикордонної служби» був виявлений та затриманий на околиці н.п. Великі Лази на автодорозі «Київ-Чоп», який на мав меті перетнути державний кордон поза межами пункту пропуску у складі групи осіб на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

28.08.2018 року Ужгородським міськрайонним судом відносно відповідача було прийнято рішення про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

10.09.2018 року відповідач був поміщений до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

У відповідача відсутні документи, що підтверджують законність його перебування на території України, відповідач родичів на території України, які б могли надати йому допомогу у поверненні до країни походження, та достатніх коштів для повернення до країни походження не має.

Вказані обставини підтверджуються, зокрема, письмовими доказами: протоколом про адміністративне затримання від 25.08.2018 року; протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 25.08.2018 року; обставинами, встановленими рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28.08.2018 року; даними рішення про примусове повернення з України громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 від 06.05.2019 року.

Дії громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кваліфіковані за ч.2 ст.204-1 КУпАП.

Відповідно до постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 березня 2019 року продовжено строк затримання громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою його ідентифікації строком на 3 місяці, а саме до 25травня 2019 року.

06 травня 2019 року відносно відповідача прийнято рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства.

08 травня 2019 року позивач звернувся в суд з позовом про примусове видворення громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, керувався тим, що відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, коштів для виїзду з території України не має, працевлаштуватись на території України не має змоги, у нього відсутні документи на право перебування на території України та відсутнє постійне місце проживання.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Статтею 26 вказаного Закону регламентовано порядок примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

При цьому, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Як видно із матеріалів справи, вимоги вищенаведеного закону в даному випадку дотримані.

Так, 06 травня 2019 року позивач прийняв рішення про примусове повернення за межі України громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , копія якого міститься в матеріалах справи, що спростовує покликання апелянта на відсутність такого.

Зазначеним рішенням підтверджується, що відповідачу за участі перекладача і на зрозумілій йому мові 06.05.2019 було повідомлено про те, що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства прийнято рішення про його примусове повернення; про можливість оскарження цього рішення до суду; про те, що прийнято рішення про подання позовної заяви про примусове видворення відповідача з України (а.с.11 та на звороті).

Крім того, своїм підписом на звороті вказаного вище рішення відповідач підтвердив, що на території України він перебуває незаконно, документів, які б надавали право офіційно виїхати за межі території України у нього немає; родичів, які б могли надати допомогу у повернення до країни походження в Україні у нього також немає, а тому виїхати за межі території України відповідач не в змозі.

Відтак, зазначені обставин свідчать про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення його за межі України.

Крім того, на час звернення до суду, таке рішення в добровільному порядку не було реалізоване.

Обставини, які перешкоджають примусовому видворенню відповідача з території України, передбачені ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у ході судового розгляду, як судом першої, так і апеляційної інстанції, не встановлені.

Доказів поширення на відповідача дії приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» матеріали справи не містять.

У матеріалах справи також відсутні дані про те, що відповідач у передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строки, звертався до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, відповідач не має законних підстав для перебування на території України, в останнього відсутні документи, що дають право на виїзд з України та кошти для такого виїзду, працевлаштуватись на території України не має змоги та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, мав намір мігрувати в країни Європейського Союзу для пошуку кращих умов життя та Україну розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи, крім того, вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, оскільки у відповідача відсутня можливість самостійного повернення до країни походження, тому наявні достатні правові підстави для його примусового видворення з території України в країну походження.

При цьому, колегія суддів відхиляє покликання апелянта на пропущення строків звернення до суду, оскільки підстави, які дають позивачу право на звернення до суду з позовом про примусове видворення виникають з моменту виявлення підстав, передбачених ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», тобто з моменту встановлення факту невиконання іноземцем без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Оскільки рішення про примусове повернення громадянина ОСОБА_2 прийняте 06.05.2019, то адміністративний, поданий до суду 08.05 2019, є таким, що поданий з дотриманням встановлених КАС України строків звернення до суду.

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів також звертає увагу на положення Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) щодо оцінки аргументів учасників справи: Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 243, 268, 272, 288, 289, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня 2019 року в справі №308/5046/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді О. М. Довгополов
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 20.06.2019.