Справа № 160/4721/19
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2019 року Справа № 160/4721/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Захарчук-Борисенко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) в місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
24.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати пенсії громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.12.2016 року;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати пенсії громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.09.2018 року;
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсії за минулий час, а саме за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року та з 01.09.2018 року по 28.02.2019 року громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 );
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року та з 01.09.2018 року по 28.02.2019 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів;
- в порядку судового контролю зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подати у місячний строк з дня набрання судовим рішенням законної сили звіт про виконання постанови суду відповідно до статті 382 КАС України;
- звернути до негайного виконання рішення суду в межах присудження суми пенсії за один місяць, відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що був змушений залишити своє місце проживання у м.Зимогір`я та у листопаді 2016 року переміститися до смт.Райгородка, Луганської області, а у квітні 2018 року до м.Кам`янське, Дніпропетровської області. З 24 листопада 2016 року позивач був взятий на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_1 та за відповідною завою взятий на пенсійний облік в Управлінні Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області. Відповідно до Постанови КМУ від 21 грудня 2016 року №988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України», Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області було реорганізовано шляхом злиття у Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області. Проте, в цей період позивач пенсійні виплати не отримував. Після переїзду позивача до м.Кам`янське його було взято на облік внутрішньо переміщених осіб та подано заяву до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про переведення пенсійної справи та переведення/поновлення виплати пенсії. Та лише з липня 2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області почало виплату поточної пенсії позивачу. У вересні 2018 року позивач не отримав поточну пенсію, у зв`язку з чим звернувся до відповідача-2 щодо повідомлення про причини невиплати пенсії, на що 05.03.2019 отримав лист з роз`ясненнями щодо пенсійних виплат.
Позивач вважає, що бездіяльність відповідача-1, яка виразилась у невиплаті пенсії з 01.12.2016, дії відповідача-2, які виразились в припиненні виплаті пенсії з 01.09.2018 та бездіяльність відповідача-2 щодо невиплати пенсії за минулий час, а саме за період з 01.12.2016 по 30.11.2017 та з 01.09.2018 по 28.02.2019 є протиправними, а тому звернувся з даною позовною заявою до суду.
29.05.2019 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
10.06.2019 на адресу суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив, відповідно до якого вказано, що суми соціальних виплат позивачу, які не виплачені за минулий період з 01.12.2016 по 30.11.2017 та з 01.09.201 по 28.02.2019, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України («відкладена» доплата), а отже обставини, внаслідок яких позивач звернувся із позовом щодо порушення його прав, не є наслідком дій з боку управління, тому вимоги позивача до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 користується правом на отримання пенсії по інвалідності з 10.12.2011, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 .
У листопаді 2016 року, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, позивач переїхав з м.Зимогір`я до смт.Райгородка Луганської області, а 24 листопада 2016 року був взятий на облік в Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області. Під час реорганізації Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області шляхом злиття у Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області позивач пенсійні виплати не отримував, що підтверджується копією виписки, яка міститься в матеріалах справи.
25.04.2018 управлінням соціальної політики Кам`янської міської ради позивач був взятий на облік внутрішньо переміщених осіб, після чого, він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявами про витребування пенсійної справи із Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області та переведення/поновлення виплати пенсії.
Комісією з розгляду питань призначення та перерахунків пенсій №6 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновлено виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.05.2018.
З 01.09.2018 виплата пенсії ОСОБА_1 призупинена автоматично, згідно з даними системи ARKAN (списки внутрішно переміщених осіб, щодо яких наявна інформація про тривалу відсутність (понад 60 днів) за місцем проживання).
Відділом з питань призначення та перерахунку пенсій №6 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновлено виплату пенсії ОСОБА_1 згідно з його заявою від 28.01.2019 та рішенням засідання комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Кам`янської міської ради протоколом від 06.02.2019 №127 з 01.09.2018.
Позивач вважає, що бездіяльність відповідача-1, яка виразилась у невиплаті пенсії з 01.12.2016, дії відповідача-2, які виразились в припиненні виплаті пенсії з 01.09.2018 та бездіяльність відповідача-2 щодо невиплати пенсії за минулий час, а саме за період з 01.12.2016 по 30.11.2017 та з 01.09.2018 по 28.02.2019 є протиправними, а тому звернувся з даною позовною заявою до суду.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV.)
Частиною третьою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», інші нормативно-правові акти, у сфері правовідносин врегульованих вказанимзаконом, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009) 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.
Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності підстав для припинення позивачу виплати пенсії з 01.09.2018 року.
Суд звертає увагу на пріоритетність застосування вимоги ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому доводи щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів є безпідставними.
Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Строк дії довідки про взяття особи на облік як внутрішньо переміщеної особи необмежений, нарахування і виплата пенсії особі, яка вимушено залежить від певних обставин, не може бути залежними від дії цієї довідки, оскільки право на пенсію гарантованоКонституцією України та є єдиним засобом до існування пенсіонера.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верхового суду від 18.10.2018 року по справі №426/8347/17.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати пенсії громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.09.2018 року підлягає задоволенню.
Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати пенсії громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.12.2016 року та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсії за минулий час, а саме за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року та з 01.09.2018 року по 28.02.2019 року громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), суд зазначає наступне.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Згідно з п. 15 Постанови КМУ №365 від 08.06.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку.
Відповідно до статті 46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми нестриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Відповідно до ч.2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.
Тому, відмовляючи позивачу у виплаті пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Відповідно до п.3 і п.8 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Із матеріалів справи вбачається, що не отримання позивачем пенсійних виплат за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року та з 01.09.2018 року по 28.02.2019 року відбулося з незалежних від нього причин, через втрату державою контролю за територією колишнього місця проживання позивача, при цьому територіальними органами ПФУ або судом, у відповідності до приписів ст.49 Закону № 1058-IV, рішення щодо припинення виплати позивачу, призначеної пенсії по інвалідності, не приймалися, інші передбачені чинним законодавством підстави для відмови у виплаті позивачу не отриманих сум пенсійних виплат за минулий час відсутні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача-1 та відповідача-2 щодо не виплати пенсії позивачу за період з 01.12.2016 року по 20.11.2017 року та з 01.09.2018 року по 28.02.2019 року є протиправними, оскільки не відповідають зазначеним вище критеріям правомірності.
Щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року та з 01.09.2018 року по 28.02.2019 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Як слідує зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Натомість, у даному випадку суд не вважає повноваження відповідача, як дискреційні, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
Також, суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.
Суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.
В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року та з 01.09.2018 року по 28.02.2019 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання звіту про виконання рішення суду, то суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Тобто, питання щодо зобов`язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов`язком.
Поряд із цим суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконання зазначеного рішення.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими рішення суду, зокрема, про присудження виплати пенсій у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно, суд вирішив за необхідне допустити до негайного виконання це рішення у вказаній частині.
Враховуючи, що ухвалою від 29.05.2019 суд звільнив ОСОБА_1 від сплати судового збору, підстави для стягнення судових витрат у суду відсутні.
Керуючись ст.ст. 242-243, 245-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати пенсії громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.12.2016 року.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення виплати пенсії громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.09.2018 року.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо невиплати пенсії за минулий час, а саме за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року та з 01.09.2018 року по 28.02.2019 року громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.12.2016 року по 30.11.2017 року та з 01.09.2018 року по 28.02.2019 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) Н.В. Захарчук-Борисенко

Рішення не набрало законної сили станом

на 20.06.2019р.

Суддя Н.В.Захарчук-Борисенко

З оригіналом згідно

Помічник судді В.В.Шкута