Справа № 0740/1023/18
Суддя: Ващилін Р. О.
Дата ухвалення: 2019-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

21 червня 2019 року м. Ужгород№ 0740/1023/18
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Костелей І.Ф.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - Лучинець О.В.

відповідача: представник - Радь І.І.,

перекладач: Фурдь В.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним (згідно з уточненими позовними вимогами), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить: 1) скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_2 , як ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Державної міграційної служби України №231-18 від 10 серпня 2018 року їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі того, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Зазначене рішення вважає необґрунтованим та незаконним з огляду на те, що вона є громадянкою Демократичної Республіки Конго та змушена була тікати з цієї країни, оскільки їй та її дітям загрожувала небезпека через опозиційну діяльність її чоловіка, який входив до складу групи «UPD». Зазначає, що вона нелегально покинула ДР Конго у грудні 2017 року разом з трьома неповнолітніми дітьми на підставі виготовлених для подорожі паспортів на інші імена і дати народження, оскільки їм небезпечно було переміщуватися під своїми власними іменами. Вважає, що оскаржене рішення відповідача створює для неї загрозу повернення до країни громадянської приналежності, де існує реальна загроза її життю через постійні міжетнічні конфлікти та військові дії, звірства, які відбуваються повсякчас, а також гуманітарну кризу.

20 грудня 2018 року позивач подала клопотання про уточнення заявлених позовних вимог, обґрунтоване наявністю орфографічної помилки в написанні її імені, та просила суд: 1) скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 , як ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , як ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В підготовчому судовому засіданні 21 грудня 2018 року представник позивач пояснив неточність зазначення імені позивача в первісній редакції позовної заяви орфографічною помилкою.

В судовому засіданні 20 червня 2019 року позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити з мотивів, наведених в позовній заві та відповіді на відзив. Зокрема, зазначили, що у зв`язку з існуванням реальної загрози життю, ОСОБА_4 за підробленим паспортом на чуже ім`я разом з трьома дітьми вирушила з Конго за сприяння жінки на ім`я ОСОБА_5 , яка обіцяла доставити її в ОСОБА_6 . Однак в Словаччині під час проходження кордону позивачка не змогла надати паспорт у зв`язку з його відсутністю, а тому була повернута в Україну. Одразу після прибуття звернулася до уповноваженого органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами попереднього розгляду заяви-анкети відповідачем не ставилися під сумнів обставини, на які посилалася позивачка в своїй заяві, щодо їх очевидності та обґрунтованості. Звернули увагу суду на те, що таке рішення прийнято стосовно ОСОБА_2 . Разом з тим, 22 червня 2018 року затверджено висновок про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що заявниця не надала правдоподібних свідчень на доведення того, що факти насильства стосуються саме її та членів її сім`ї. Таке рішення відповідача вважає протиправним, оскільки в поданій заяві-анкеті позивач виразила обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань у разі повернення до ДР Конго, як дружини опозиціонера, однак воно не було взято до уваги. Також відповідачем не враховано ситуацію в країні її походження. Тому вважають, що заява позивача була розглянута поверхнево, не задано ні одного уточнюючого запитання для усунення розбіжностей в її твердженнях, а тому оскаржене рішення підлягає скасуванню.

Представник відповідача в судовому засіданні 20 червня 2019 року проти задоволення позову заперечив, мотивуючи необґрунтованістю позовних вимог, зокрема, тим, що позивач разом зі своїми дітьми в`їхала в Україну 25 грудня 2017 року, однак за захистом звернулася тільки після того, як повернулася зі Словаччини (05 березня 2018 року), тобто порушивши ч. 1 ст. 5 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Під час співбесіди заявниця плуталася в показах, надавала суперечливі факти, наголошувала на тому, що кінцевою метою її поїздки була Італія. Тому за результатами вивчення наданих заявницею матеріалів, відомостей по країні постійного проживання, проведених співбесід, відповідачем зроблено висновок, що заявниця не надала достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження ДР Конго. З огляду на вищенаведені обставини вважає, що відповідачем прийнято правомірне рішення.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Демократичної Республіки Конго.

05 березня 2018 року позивач ОСОБА_4 , звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі ГУ ДМС України в Закарпатській області) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. спр. 37 44, т. 1).

Згідно з відомостями протоколу співбесіди, проведеної посадовими особами ГУ ДМС України в Закарпатській області 16 березня 2018 року, заявниця повідомила, що її ім`ям є ОСОБА_2 (арк. спр. 88, т. 1).

Окрім того, як документ, що ідентифікує особу, заявниця подала копію довідки АО744115 від 08.02.2017 р. про втрату документа, що посвідчує особу, видану Міським комісаріатом округу Фюна м. Кіншаса на ім`я ОСОБА_2 ( ОСОБА_7 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , чоловіком якої є ОСОБА_8 , дійсної протягом 6 місяців з дня видачі (арк. спр. 123 124, т. 1).

У відповідь на направлений ГУ ДМС України в Закарпатській області запит Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України повідомив, що громадяни Демократичної Республіки Конго, в тому числі, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (вона ж ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) перетинали державний кордон України (арк. спр. 142, т. 1). До зазначеної відповіді долучили копії паспортів таких осіб (арк. спр. 143 150, т. 1).

У зв`язку з відсутністю доказів, що б дозволили ідентифікувати заявницю як ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та наявністю копій паспортних документів на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наданих Чопським прикордонним загоном, ГУ ДМС України в Закарпатській області вирішено вважати копії паспортних документів як таких, що підтверджують особу заявниці, на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. спр. 159, т. 1).

Відповідно до Висновку від 22 червня 2018 року ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018UZ0002, за результатами розгляду справи ОСОБА_9 , посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також ст. 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, ст.ст. 2, 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та доцільність відмовити ОСОБА_9 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. спр. 157 169, т. 1).

Рішенням Державної міграційної служби України від 10 серпня 2018 року №231-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_9 та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні (арк. спр. 171, т. 1).

Повідомленням ГУ ДМС України в Закарпатській області від 05.09.2018 року №4.3/18 позивача проінформовано про рішення Державної міграційної служби України від 10 серпня 2018 року №231-18, яким ОСОБА_9 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. спр. 174, т. 1).

Тотожність осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_9 позивачем не заперечується, а пояснюється тим, що вона перетнула кордон на підставі документів, виданих на ім`я ОСОБА_9 .

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання з приводу спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений ст. 5 Закону. Так, ч. 1 зазначеної ст. передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ст. 6 Закону, серед яких, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 2 ст. 9 Закону визначено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 5 ст. 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

П. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Під час звернення до ГУ ДМС України в Закарпатській області із заявою ОСОБА_4 стверджувала, що побоюється повернутися в країну свого походження, оскільки їй погрожували вбивством з боку президентської партії. Зазначила, що мала намір їхати в Словаччину, щоб захистити себе та своїх дітей та просити там притулку (арк. спр. 42, т. 1).

В ході проведеної співбесіди 16 березня 2018 року позивач повідомила посадову особу ГУ ДМС України в Закарпатській області, що її чоловік, ОСОБА_8 , належав до партії Союз за демократію та соціальний прогрес, був учасником акцій протесту та антипрезидентського руху. Вона ж членом жодної політичної партії не являється. Приблизно з 10 серпня 2017 року їй почали телефонувати невідомі люди та погрожувати застосувати до чоловіка відповідні міри, якщо він не припинить приймати участь в акціях. На запитання посадової особи ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо застосування до неї з боку держави фізичного або психологічного насильства повідомила про те, що їй погрожували по телефону (арк. спр. 91, т. 1). Однак в подальшому стверджувала, що особисто їй ніхто не погрожував, насилля до неї, окрім морального у виглядів дзвінків чоловіку, не застосовувалося (арк. спр. 92, т. 1). Припустила, що її чоловік може бути заарештований з 21 січня, оскільки з цього часу вона не мала з ним контакту.

Разом з тим, під час співбесіди 22 травня 2018 року ОСОБА_13 повідомила посадову особу ГУ ДМС України в Закарпатській області про те, що анонімні особи телефонували на мобільний телефон її чоловіка, оскільки в неї телефону не було. Також зазначила, що чоловіка до її виїзду за кордон не заарештовували, поліція до них додому не приходила. На запитання посадової особи ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо її участі в політичному житті країни повідомила, що брала участь у такому тільки як пересічний громадянин, висловлювала свої невдоволення тільки в розмові з сусідкою та друзями чоловіка (арк. спр. 118, т. 1).

У зв`язку з чим суд вважає, що позивачем не надано доказів для доведення достовірності своїх тверджень щодо можливої загрози її життю, переслідувань, застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в Демократичній Республіці Конго.

Суд зауважує, що обставини, які вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Більше того, суд зауважує, що позивач до прибуття в України зупинялася транзитом в Туреччині, однак із заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не звернулася. В Україну ОСОБА_4 прибула 25 грудня 2017 року, однак в порядку, встановленому законом до ГУ ДМС України в Закарпатській області з відповідною заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не зверталася, а протягом 2-х місяців, за її словами, прожила в будинку, що був орендований для неї жінкою на ім`я ОСОБА_5 . В подальшому 05 березня 2018 року перетнула кордон України зі Словацькою Республікою з наміром потрапити в Італію, де разом з неповнолітніми дітьми була повернута в Україну у зв`язку з відсутністю паспортних документів (арк. спр. 120, т. 1).

Таким чином, як в судовому засіданні, так і під час проведених співбесід, ОСОБА_4 не заперечувала, що вона не мала наміру залишатися на території України, а кінцевою метою її поїздки була Італія.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Однак суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено та не спростовано позивачем в судовому засіданні, що фактично ОСОБА_4 не шукає притулку в Україні. Основною метою звернення позивача до уповноваженого органу є бажання легально потрапити до країн Європейського Союзу, але ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець" або "особа, яка потребує додаткового захисту".

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування або загрози її житттю можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Разом з тим, суд вважає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Суд зазначає, що така інформація повинна враховуватися в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, та не дає підстав вважати, що ОСОБА_4 прибула в Україну саме із метою уникнення загрози її життю у країні своєї громадянської належності.

Позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням визначених критеріїв про причини, з яких вона не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування або загрози її життю, що свідчить про відсутність належного обґрунтування таких побоювань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача №231-18 від 10 серпня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягає.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено та матеріалами справи підтверджено законність та правомірність винесення оскарженого рішення, підстав для його скасування не вбачається, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (місцезнаходження: вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ 1, 01001, код ЄДРПОУ - 37508470) про визнання рішення протиправним (згідно з уточненими позовними вимогами) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 24 червня 2019 року.

СуддяР.О. Ващилін