Справа № 826/13613/17
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б,

Беспалова О.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузьміної Ю.О.,

представника відповідача Дерун А.А.,

представника відповідача Максименко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ КИТ" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року (прийняте в порядку письмового провадження, суддя Амельохін В.В.) у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ КИТ" до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т С Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ КИТ" звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 17.07.2017 року, прийняте Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 17.07.2017 року, прийняте Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві;

- судові витрати присудити на користь позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ КИТ" подало апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що ним було надано всі необхідні документи, що підтверджують факт припинення зобов`язань за Контрактом № 2016/01 від 11.01.2016 шляхом зарахування зустрічних вимог, а саме: копія «Заявление о производстве зачета» від 10.05.2016 від Компанії «Kairos Group OU» (Естонія); копії додатків до Контракту № 2016/01 від 11.01.2016, № 1 від 14.01.2016, № 2 від 18.02.2016, № 3 від 14.03.2016, № 4 від 01.04.2016, № 5 від 25.05.2016, № 6 від 20.07.2016 p.; копії рахунків-фактури: № S20161102/01 від 11.02.2016 р, № S20161102/02 від 23.02.2016 p., № S20161102/03 від 14.03.2016 p., № S20161102/04 від 04.04.2016 p., № S20161102/05 від 31.05.2016 p., № S20161102/06 від 27.07.2016, проте, судом першої інстанції не було враховано та надано відповідної оцінки вищевказаним документам, що підтверджують факт припинення зобов`язань за Контрактом № 2016/01 від 11.01.2016, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі.

При цьому, апелянт наголошує, що відсутність дебіторської заборгованості у ТОВ "КОМПАНІЯ КИТ" дає всі підстави стверджувати про відсутність підстав у відповідача для розрахунку суми неотриманої валютної виручки, а тому, висновки відповідача, наведені в акті перевірки, щодо неотримання позивачем валютної виручки є безпідставними, а отже і відсутні підстави для нарахування ТОВ "КОМПАНІЯ КИТ" штрафних санкцій у вигляді пені, а тому, податкові повідомлення-рішення № від 17.07.2017 та № від 17.07.2017, винесені неправомірно і підлягають скасуванню.

13.06.2019 до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки таке є законним та обґрунтованим, винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві відповідач зазначає, що припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог впродовж строку дії Постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках» від 03.03.2016 року №140 не вважається підставою для зняття експортної операції з контролю. Право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів передбачено частиною другою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований відповідним Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР.

19.06.2019 до суду апеляційної інстанції від представника позивача адвоката ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Необхідність такого відкладення представник позивача обґрунтовує тим, що представники ТОВ "КОМПАНІЯ КИТ" - адвокати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не зможуть взяти участь у судовому засіданні 20.06.2019 о 15 год. 00 хв. через професійну зайнятість, так як 20.06.2019 о 14 год. 00 хв. у Печерському районному суді м. Києва адвокати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 беруть участь в судовому розгляді клопотання слідчого про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1 в якості його захисників.

Дослідивши матеріали справи та доводи представника позивача, наведені у клопотанні, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що таке є необґрунтованим, так як з Договору №04/09/18 про надання правової допомоги від 04.09.2018 не вбачається, що ОСОБА_2 є захисником ОСОБА_1, та, крім того, з такого Договору неможливо встановити, чи уповноважені адвокати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 саме 20.06.2019 брати участь у судовому розгляді в якості захисників підозрюваного ОСОБА_1

Інших доказів, які б підтверджували зайнятість адвокатів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (представники ТОВ "КОМПАНІЯ КИТ") та неможливість представлять інтереси позивача у даній справі 20.06.2019 суду апеляційної інстанції не надано.

Крім того, суд звертає увагу, відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів протокольною ухвалою відмовила у задоволенні клопотання представника позивача адвоката ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представників відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що Головним управлінням Державної фіскальної служби України проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ КИТ» з питань дотримання вимог валютного законодавства України при розрахунках за імпортними контрактом від 11.01.2016 року №2016/01 з компанією «Kairos Group OU» (Естонія) згідно листа АТ «Банк Богуслав» від 06.12.2016 року №233/01 (вх. ГУ ДФС у м. Києві від 096.12.2016 року №49883/10), за наслідок м`якої складено акт від 04.07.2017 року №716/26-15-14-06-03/37316320 (далі - акт перевірки) (т. 1, а.с. 25-31).

Зі змісту акту перевірки слідує, що відповідачем встановлені наступні порушення:

- статті 2 Закону України від 23.09.1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а саме: несвоєчасне надходження валютної виручки на рахунок ТОВ «КОМПАНІЯ КИТ» у розмірі 23 231, 51 євро (еквівалент 650 588, 22 грн.) та ненадходження валютної виручки у розмірі 12 114, 85 євро (еквівалент 352 355, 09 грн.) за контрактом від 01.01.2016 року №2016/01 з компанією «Kairos Group OU» (Естонія);

- пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», а саме порушення строків декларування валютних цінностей та іншого майна станом на 01.07.2016 року, 01.01.2017 року та 01.04.2017 року.

На підставі вказаних висновків відповідачем прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № від 17.07.2017 року, яким до ТОВ «КОМПАНІЯ КИТ» застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) або пені у розмірі 342 511, 49 грн (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №1) (т. 1, а.с. 12);

- №, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) або пені у розмірі 510, 00 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2) (т. 1 застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) або пені у розмірі 510, 00 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2) (т. 1, а.с. 14).

Не погоджуючи із вказаним рішеннями ТОВ «КОМПАНІЯ КИТ» подано скаргу в адміністративному порядку, за наслідком розгляду якої рішенням Державної фіскальної служби України від 29.09.2017 №21794/6-99-99-11-01-02-25 у задоволенні скарги відмовлено, а оскаржувані рішення залишено без змін.

Вважаючи спірні рішеннями протиправними та такими, що підлягають скасуванню, ТОВ «КОМПАНІЯ КИТ» звернулося з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного.

TOB «Компанія КИТ» було укладено експортний контракт від 11.01.2016 року №2016/01 з компанією «Kairos Group OU» (Естонія) щодо продажу товару (лісоматеріали розпиляні або розколоті уздовж).

Надалі, TOB «Компанія КИТ» та компанією «Kairos Group OU» (Естонія) було укладено додаткові угоди №1 від 18.01.2016, №2 від 01.11.2016.

На виконання умов контракту позивачем було відвантажено товар компанії «Kairos Group OU» по МД: від 19.02.2016 року №61434 граничний термін надходження валютної виручки 19.05.2016 року, від 10.03.2016 року № 61697 граничний термін надходження валютної виручки 08.06.2016 року, від 17.03.2016 року № 200256 граничний термін надходження валютної виручки 15.06.2016 року, від 08.04.2016 року № 301474 граничний термін надходження валютної виручки 07.07.2016 року, від 09.06.2016 року № 63041 граничний термін надходження валютної виручки 07.10.2016 року, від 29.07.2016 року № 63820 граничний термін надходження валютної виручки 26.11.2016 року, на загальну суму 40 614,85 євро (еквів. 1 175 042,45 грн.).

Згідно наданих до перевірки виписок банку валютна виручка надійшла у загальному розмірі 28 500 євро (еквів. 770 367,59 грн.), в тому числі з порушенням строків розрахунків, у розмірі 23 231,51 євро (еквів. 650 588,22 грн.).

Кількість днів прострочення 660 днів.

Згідно акту перевірки прострочена дебіторська заборгованість у TOB «КОМПАНІЯ КИТ», яка підлягає обов`язковому декларуванню за контрактом № 2016/01 від 11.01.2016 року з компанією «Kairos Group OU» (Естонія): станом на 01.07.2016 року у розмірі 6 228,35 євро (еквів. 171 681,37 грн.); станом на 01.01.2017 року у розмірі 12 114,85 євро еквів. 344 335,58 грн.); станом на 01.04.2017 року у розмірі 12 114,85 євро (еквів. 350 896,85 грн.).

Натомість, позивач вказує, що зобов`язання згідно контакту №2016/01 від 11.01.2016 року частково були припинені 10.05.2016 шляхом зарахування зустрічних вимог, які склалися за контрактом №21/05UA/2015 від 21.05.2015 року між тими ж самими сторонами, що і за контрактом №2016/01 від 11.01.2016 року на суму 23 231, 51 євро, на підтвердження чого додає до матеріалів справи заяву про взаємозалік від 10.05.2016 (т. 1, а.с. 46).

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 року №185/94-ВР (далі - Закон №185/94-ВР) виручка резидентів у іноземній валюті від експорту продукції підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) такої продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, транспортних послуг - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання транспортних послуг. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку. Виручка резидента за експортним зовнішньоекономічним договором (контрактом) вважається перерахованою на його банківський рахунок за заявою резидента, якщо належна сума врегульована Експортно-кредитним агентством.

Вимоги частини першої цієї статті не поширюються на експорт послуг (крім транспортних і страхових), прав інтелектуальної власності, авторських та суміжних прав (ч. 2 ст. 1 Закону №185/94-ВР).

Статтею 2 Закону №185/94-ВР встановлено, що імпортні операції резидентів, які здійснюються на умовах відстрочення поставки, в разі, коли таке відстрочення перевищує 180 календарних днів з моменту здійснення авансового платежу або виставлення векселя на користь постачальника продукції (робіт, послуг), що імпортується, потребують висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

При застосуванні розрахунків щодо імпортних операцій резидентів у формі документарного акредитиву строк, передбачений частиною першою цієї статті, діє з моменту здійснення уповноваженим банком платежу на користь нерезидента.

Строк та умови завершення імпортної операції без увезення товару на територію України визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України за погодженням з Національним банком України.

Національний банк України має право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що визначені частиною першою цієї статті.

З метою реалізації таких обмежень при розрахунках Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93 (далі - Декрет №15-93) запроваджений валютний контроль.

Згідно зі частиною 1 статті 12 вказаного Декрету валютні операції за участю резидентів і нерезидентів підлягають валютному контролю.

Валютному контролю підлягають також зобов`язання щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, які випливають з пункту 1 статті 9 цього Декрету.

При цьому, органи, що здійснюють валютний контроль, мають право вимагати і одержувати від резидентів і нерезидентів повну інформацію про здійснення ними валютних операцій, стан банківських рахунків в іноземній валюті у межах повноважень, визначених статтею 13 цього Декрету, а також про майно, що підлягає декларуванню згідно з пунктом 1 статті 9 цього Декрету (ч. 2 ст. 12 Декрету 15-93).

До органів валютного контролю статтею 13 Декрету №15-93 віднесений Національний банк України як головний орган валютного контролю та уповноважені банки, які здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи.

Статтею 44 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-XIV встановлено, що Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.

До таких нормативно-правових актів належить Інструкція про порядок здійснення контролю за експортними, імпортними операціями, що затверджена Постановою Правління Національного банку України від 24.03.1999 № 136 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 28.05.1999 року за №338/3631, надалі - Інструкція №136).

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дозволяє дійти висновку, що Інструкція №136 прийнята у межах повноважень Національного банку України та підлягає застосуванню при правовому регулюванні відносин щодо контролю за додержанням експортерами строків зарахування валютної виручки. Нею встановлені підстави для зняття операцій з контролю, що має юридичне значення при вирішенні питання додержання строків зарахування валютної виручки.

Згідно з пунктом 1.10 Інструкції 136 ( у редакції чинній станом на 10.05.2016 року - дата заяви про взаємозалік зустрічних вимог) експортна, імпортна операції можуть бути зняті з контролю за наявності належним чином оформлених документів про припинення зобов`язань за цими операціями зарахуванням, якщо: вимоги випливають із взаємних зобов`язань між резидентом і нерезидентом, які є контрагентами за цими операціями; вимоги однорідні; строк виконання за зустрічними вимогами настав або не встановлений, або визначений моментом пред`явлення вимоги; між сторонами не було спору щодо характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання тощо.

Таким чином, законодавство допускає випадки припинення валютного контролю без зарахування валютної виручки на банківський рахунок експортера.

Це не суперечить статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», оскільки за предметом правового регулювання останній застосовується, коли контрактом передбачене зарахування коштів від операції саме на валютний рахунок експортера. У випадках, коли контрактом передбачений інший порядок чи форма розрахунків, при здійсненні контролю за відповідними операціями підлягають застосуванню інші нормативно-правові акти - Закон України «Про регулювання товарообмінних (бартерних) операцій у галузі зовнішньоекономічної діяльності», Інструкція 136, тощо.

Так, підставою для припинення валютного контролю відповідно до пункту 1.10 Інструкції 136 є надання документів про припинення зобов`язань за цими операціями зарахуванням.

В той же час, при вирішенні даного спору підлягають застосуванню норми Постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках» від 03.03.2016 року №140 (далі - Постанова №140).

Пунктом 1 Постанови №140 передбачено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів.

Згідно пункту 2 Постанови №140 установлено вимогу щодо обов`язкового продажу на міжбанківському валютному ринку України надходжень в іноземній валюті із-за кордону на користь юридичних осіб, які не є уповноваженими банками, фізичних осіб-підприємців, іноземних представництв (крім офіційних представництв), на рахунки, відкриті в уповноважених банках для ведення спільної діяльності без створення юридичної особи, а також надходжень в іноземній валюті на рахунки резидентів, відкриті за межами України на підставі індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Надходження в іноземній валюті, зазначені в абзаці першому цього пункту, підлягають обов`язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України, у тому числі безпосередньо Національному банку України, у розмірі 75 відсотків. Решта надходжень в іноземній валюті залишається в розпорядженні резидентів та нерезидентів і використовується ними відповідно до правил валютного регулювання.

Відповідно до приписів пункту 4 Постанови №140 уповноважені банки не можуть знімати з контролю експортні операції клієнтів на підставі документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог: в іноземній валюті 1-ї групи Класифікатора/російських рублях (незалежно від суми операції); в інших валютах (якщо загальна сума зобов`язань, що припиняються зарахуванням у межах одного договору щодо експорту товарів, перевищує в еквіваленті 500000 доларів США).

Надходження в іноземній валюті за експортними операціями клієнтів банку мають бути продані в порядку, установленому в пункті 2 цієї постанови.

Вимоги цього пункту не поширюються на випадки припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог за операціями операторів телекомунікацій з оплати міжнародних телекомунікаційних послуг (міжнародного роумінгу та пропуску міжнародного трафіку).

На час дії цієї постанови інші нормативно-правові акти Національного банку України діють у частині, що не суперечить вимогам цієї постанови (п. 7 Постанови №140).

З аналізу наведених положень вбачається, що припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог впродовж строку дії Постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках» від 03.03.2016 №140 не вважається підставою для зняття експортної операції з контролю.

Відтак, встановлений статтею 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» строк зарахування валютної виручки не переривається зарахуванням. Тому визначення відповідачем його пропущення без урахування документів про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог є правомірним.

Разом з цим, особами, які можуть бути суб`єктом визначеного статтею 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» правопорушення, є резиденти (крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення).

Саме на резидентів, а не на їх контрагентів, покладений обов`язок із забезпечення зарахування виручки резидентів на їх валютні рахунки.

Виходячи з цього, резидент при здійсненні господарської діяльності, укладенні контрактів, додаткових угод до них про зміну порядку зарахування валютної виручки хоча і не був законодавчо обмежений у встановленні порядку чи форми розрахунків, мав враховувати передбачені законом обмеження або приймати ризики врегулювання відносин з нерезидентом у контракті на свій розсуд.

Поряд з цим, відносини між позивачем та його контрагентом за експортною операцією врегульовані нормами приватного права. Ними не встановлені обмеження щодо зарахування зустрічних однорідних вимог при розрахунках з нерезидентами, припинення чи врегулювання зобов`язань на свій розсуд, навіть з відступленням від положень актів цивільного законодавства.

Однак, відповідно до частини другої статті 1 Цивільного кодексу України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

У правовому регулюванні публічно-правових відносин між позивачем та контролюючим органом - відповідачем вказані цивільно-правові норми застосовуються опосередковано.

З огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України, при перевірці додержання резидентом строків зарахування валютної виручки, суб`єкт владних повноважень має керуватися нормами, що регулюють здійснення валютного контролю.

Отже, документи про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог не можуть виступати підставою для зняття з контролю експортних операцій. Отже, їх наявність не впливає на висновок про порушення строків зарахування валютної виручки.

Аналогічний правовий висновок зроблено Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постановах від 27.04.2018 року у справі №808/1707/17, від 29.01.2019 року у справі №819/2014/17.

Отже, доводи апелянта про те, що в даному випадку мають бути застосовані норми міжнародного права та норми матеріального та процесуального права Естонської Республіки (що передбачено додатковою угодою №1 від 18.01.2016 до Контракту) колегія суддів відхиляє, оскільки до податкових відносин цивільне законодавство (яке, в даному випадку за експортною операцією врегульовані нормами приватного права, якими не встановлені обмеження щодо зарахування зустрічних однорідних вимог при розрахунках з нерезидентами) не застосовується.

Крім того, постанови Правління Національного банку України не регулюють відносини між сторонами контракту, не забороняють проведення розрахунків шляхом заліку. Їх норми адресовані резидентові та уповноваженому банку, що здійснює валютний контроль за експортною операцією. Резидент при здійсненні господарської діяльності не був позбавлений можливості врегулювати договірні відносини з урахуванням загальнодоступних правил валютного контролю або врахувати ризики їх недодержання.

Право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів передбачено частиною другою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований відповідним Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що до перевірки позивачем не було надано всі необхідні документи, у тому числі документи на підтвердження взаємозаліку зустрічних вимог.

Згідно пункту 79.1 статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

З вказаного слідує, що документальна невиїзна перевірка здійснюється, зокрема на підставі документів, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

В матеріалах справи міститься лист ТОВ «КОМПАНІЯ КИТ» від 18.04.2017 вих. 12/04 про надання контролюючому органу інформації на запит №5768/10/26-15-14-06-03 від 21.03.2017 з доданням певних документів, серед яких, відсутня заява від 10.05.2016 року про взаємозалік, як і додаткові угоди №1 та 2 (т. 1, а.с. 108).

Таким чином, не зазначення в акті перевірки про вищевказані документи, і як наслідок не наданням їм оцінки контролюючим органом є обґрунтованими, оскільки останні фактично не були подані позивачем до перевірки, що підтверджується матеріалами справи.

Також, в матеріалах справи відсутні документи, а саме висновок центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку щодо продовження термінів розрахунків за контрактом від 11.01.2016 №2016/01 з компанією «Kairos Group OU» (Естонія) та/або документ уповноваженого органу країни, що підтверджує виникнення форм-мажорних обставин по вищезазначеному контракту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами відповідача про те, що позивачем порушено статтю 2 Закону №185/94-ВР.

В той же час, згідно частини 1 статті 4 Закону №185/94-ВР порушення резидентами, крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Щодо висновків суду першої інстанції в частині відхилення доводів ТОВ «КОМПАНІЯ КИТ» про порушення строку нарахування контролюючим органом пені, колегія суддів такі не переглядає, оскільки такі висновки апелянтом не оспорюються, а у відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 17.07.2017 року, прийнятого Головним управлінням Державної фіскальної служби України.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 17.07.2017, прийнятого Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно пункту 1 частити 9 Декрету №15-93 валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов`язковому декларуванню у Національному банку України.

Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України.

Постановою Правління Національного банку України від 08.02.2000 року №49, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.04.2000 року за №209/4430 затверджено Положення про валютний контроль (далі - Положення №49).

Відповідно до приписів пункту 2.7 статті 2 Положення №49 невиконання резидентами вимог щодо порядку та строків декларування валютних цінностей та іншого майна тягне за собою таку відповідальність порушення строків декларування - накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожний звітний період.

Приймаючи до уваги встановлені в ході розгляду справи обставини, за відсутності належних та достатніх доказів на підтвердження позивачем декларування валютних цінностей та іншого майна, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування спірного рішення №2.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку виконаний.

Апелянтом (позивачем) не надано жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ КИТ" залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 червня 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов