Справа № 120/1063/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 червня 2019 р. Справа № 120/1063/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання: Кулика В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Сердюк Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Державної казаначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

28.03.2019 позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якій просить:

- визнати протиправною відмову відповідача в оформленні необхідних документів та зверненні до органів Державної казначейської служби України про повернення помилково сплачених сум збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування під час придбання нерухомого майна;

- зобов`язати відповідача прийняти заяву позивача про повернення коштів, помилково зарахованих до бюджету, з відповідними підтверджуючими документами, та у відповідності до вимог Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787, звернутись до відповідного Казначейства з поданням про повернення з бюджету позивачу помилково перерахованих коштів у сумі 22000 грн, які були перераховані на рахунок № НОМЕР_1 (код банку 899998) УК у м. Вінниці, з призначенням платежу: « 241405000; збір з операції придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна».

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 20.11.2018 позивачка помилково перерахувала кошти в сумі 22000 грн на рахунок № НОМЕР_1 з призначенням платежу: « 241405000; НОМЕР_2 збір з операції придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна». Водночас операція з придбання нерухомого майна не відбулася, а тому позивачка не є платником збору на обов`язкове державне пенсійне страхування відповідно до п. 9 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування». Відтак 06.12.2018 позивачка звернулась до відповідача з заявою про повернення помилково перерахованих коштів. В отриманій відмові відповідач посилається на те, що правовий механізм перевірки інформації про факт придбання особою нерухомості вперше відсутній, а тому у пенсійного органу немає підстав для оформлення подання до органів Казначейства про повернення сплачених сум збору. Позивачка з такими діями відповідача не погоджується та зазначає, що процедура повернення коштів, помилково зарахованих до державного та місцевого бюджетів, визначена Порядком № 787. Згідно з цим Порядком повернення помилково зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів. Водночас пунктом 5 розділу І Порядку передбачено, що повернення помилково зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Таким чином, після отримання заяви позивачки відповідач повинен був прийняти заяву та звернутись до відповідного Казначейства з поданням про повернення з бюджету помилково перерахованих коштів. Натомість відповідач неправомірно відмовив в оформленні документів щодо повернення позивачці помилково сплачених сум збору на обов`язкове пенсійне страхування, а тому за захист своїх порушених прав та інтересів позивачка вимушена звертатися в суд.

Ухвалою суду від 02.04.2019 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Під час підготовчого засідання ухвалою суду від 25.04.2019 здійснено заміну первісного відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на належного відповідача Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці. Крім того, вирішено залучити до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області.

17.05.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказує на те, що пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» визначено перелік платників збору, до яких зокрема належать громадяни, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. При цьому відповідно до п. 15-1 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 № 1740, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна. Отже, збір в обов`язковому порядку сплачується фізичними особами покупцями нерухомого майна в розмірі 1% від вартості такого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу. Водночас нормативні акти, які б визначали обов`язок Пенсійного фонду України на повернення сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування особами та порядок його здійснення відсутні. Відтак, оскільки документального підтвердження правових підстав для повернення позивачці помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування ні у заяві до пенсійного органу, ні в позовній заяві не надано, підстав для повернення позивачці сплаченого збору немає.

23.05.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просить відхилити заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву. Звертає увагу суду на те, що позивачка не здійснювала операцій з придбання нерухомого майна, а тому не є платником збору в розумінні вимог чинного законодавства. Збір в сумі 22000 грн був сплачений помилково. Отже, відповідач, як орган, що контролює його сплату до бюджету, зобов`язаний згідно з вимогами Порядку № 787 внести до органу Казначейства подання про повернення позивачці з бюджету помилково сплачених сум збору. Крім того, відсутність в Україні механізму перевірки пенсійними органами інформації про те, чи дійсно мав місце факт придбання конкретною особою нерухомого майна, не може ставитись у провину позивачці, оскільки не визначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян.

Ухвалою суду від 30.05.2019 закрито підготовче провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.06.2019.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила та надала пояснення, що відповідають змісту відзиву на позовну заяву.

Третя особа на виклик суду не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи по суті була повідомлена належним чином, що підтверджується документально. Водночас до суду не подавались заяви про розгляд справи за відсутності представника третьої особи або про відкладення розгляду справи через неможливість його прибуття в судове засідання з поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України у разі неявки без поважних причин або без повідомлення причин неявки в судове засідання учасника справи, який був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Відтак суд вважає можливим здійснювати розгляд справи за відсутності третьої особи.

Заслухавши пояснення сторін та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково.

Встановлено, що 20.11.2018 позивачка ОСОБА_2 у зв`язку з наміром придбати об`єкт нерухомого майна перерахувала до бюджету кошти в сумі 22000 грн на рахунок № 2002, одержувач УК у м. Вінниця/м.Вінниця/24140500, з призначенням платежу « 24140500; збір з операції придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна».

Вказаний факт визнається відповідачем та підтверджується дублікатом квитанції АТ КБ «Приватбанк» № 0.0..1 від 20.11.2018.

Оскільки операція купівлі-продажу не відбулась, 06.12.2018 позивачка звернулась на адресу Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про повернення помилково перерахованих коштів в сумі 22000 грн, надавши інформаційну довідку № 148177584 від 05.12.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Супровідним листом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 7917/09-46/04 від 14.12.2018 вищевказана заява за належністю надіслати до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

Листом № 5755/11-52-1/07 від 21.12.2018 відповідач повідомив позивачку про те, що законодавчо не визначено перелік документів та уповноважений орган, який підтверджує, що особа придбаває житло вперше. У зв`язку з тим, що відсутній правовий механізм перевірки інформації про факт придбання особою нерухомості вперше, правові підстави для надання повідомлення до органів Державної казначейської служби України про повернення сплачених сум збору на обов`язкове державне пенсійне страхування під час придбання нерухомого майна в органі Пенсійного фонду України відсутні.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови в поверненні помилково сплачених коштів, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до абз. 1 п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна (абз. 3 п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 400/97-ВР).

Окрім того, згідно з п. 15-1 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 1998 року № 1740, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Пунктом 15-3 зазначеного Порядку встановлено, що нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

Таким чином, в силу вимог чинного законодавства громадяни, які мають намір придбати нерухоме майно, зобов`зані сплатити збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 1 відсотка вартості такого майна до здійснення нотаріального посвідчення відповідного договору.

Відтак у випадку, коли договір фактично не був укладений, тобто в разі нездійснення операції з купівлі-продажу нерухомого майна, особа, яка сплатила збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, не є платником такого збору в розумінні вимог п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 400/97-ВР, а сплачений цією особою кошти вважаються такими, що помилково зараховані до бюджету.

Під час судового розгляду справи відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивачки про нездійснення нею операцій з придбання нерухомого майна, за які нею до бюджету було сплачено збір у розмірі 22000 грн, або ж доказів, які б підтверджували факт реєстрації за позивачкою на праві приватної власності нерухомого майна, що могло б свідчити про відсутність у неї права на звільнення від сплати збору.

Водночас в силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.

Натомість у цій справі відповідач свого процесуального обов`язку доказування не виконав, а його доводи про можливе придбання позивачкою нерухомого майна ґрунтуються винятково на припущеннях, що є недопустимим.

Більше того, на підтвердження правомірності своїх вимог позивачка надала суду інформаційну довідку № 148177584 від 05.12.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Ця ж довідка надавалася відповідачу разом з заявою про повернення помилково перерахованих коштів від 06.12.2018.

Аналіз вказаної довідки свідчить про відсутність зареєстрованого за позивачкою нерухомого майна у спірний період та доводить її твердження про те, що операція з купівлі-продажу нерухомого майна, за яку 20.11.2018 було сплачено збір в розмірі 22000 грн, фактично не відбулася.

При цьому суд зауважує, що в силу положень абз. 6 п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 400/97-ВР інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на запит Пенсійного фонду України та його територіальних органів надається у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Отже, законом передбачено можливість відповідача отримувати та перевіряти інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з метою виконання своїх функцій з контролю за справлянням збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас суд не бере до уваги посилання відповідача на відсутність правового механізму перевірки інформації про факт придбання особою нерухомості вперше, оскільки саме держава повинна створити відповідний механізм, а не перекладати тягар його відсутності на особу, що не є платником збору на загальнообов`язкове пенсійне страхування.

В цьому контексті суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Рисовський проти України», № 29979/04, рішення від 20 жовтня 2011 року, пункти 70, 71, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Відтак, оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання нерухомого майна вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 819/1667/17, від 20 березня 2018 року у справі № 819/1249/17, від 11 липня 2018 року у справі № 819/242/17, тощо.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що позивачка має право на повернення з бюджету збору на обов`язкове пенсійне страхування в сумі 22000 грн, помилково сплаченого за операцію купівлі-продажу нерухомого майна, що фактично не відбулася.

Водночас процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, визначається Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 (далі Порядок № 787).

Пунктом 5 Порядку № 787 передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Відповідно до ч. 7 ст. 45 Бюджетного кодексу України перелік податків і зборів та інших доходів бюджету згідно з бюджетною класифікацією в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а також загальні вимоги щодо обліку доходів бюджету визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 № 106 затверджені деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету, в тому числі затверджено перелік кодів бюджетної класифікації в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Відповідно до цього переліку контроль за справлянням надходжень за кодом бюджетної класифікації 24140500 закріплено за органами Пенсійного фонду України.

Збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції придбання нерухомого майна сплачується платника податку на бюджетні рахунки місцевих органів Державної казначейської служби України за місцезнаходженням майна за кодом бюджетної класифікації 24140500.

Таким чином, оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а таким органом щодо сплачених позивачкою сум збору є Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, суд доходить висновку, що саме на відповідача чинним законодавством покладено обов`язок з оформлення подання на повернення позивачці помилково сплачених коштів.

Відтак позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в оформленні такого подання та зобов`язання відповідача оформити це подання є підставними і підлягають задоволенню.

Однак помилковими є доводи позивачки з приводу того, що відповідач також повинен звернутися до органів Державної казначейської служби України з вказаним поданням.

В силу вимог абзацу 5 пункту 5 Порядку № 787 подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Отже, згідно з Порядком № 787 обов`язок відповідача обмежується оформленням подання на повернення помилково або надміру зарахованого до бюджету збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, тоді як внесення цього подання до відповідного органу Казначейства (у цьому випадку Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці) здійснюється самим платником, тобто позивачкою.

Відтак у задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас до закінчення судових дебатів представник позивача в порядку, визначеному частиною третьою статті 143 КАС України, звернувся до суду з заявою про вирішення питання про відшкодування судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог. З цією метою, у випадку задоволення позову, просить суд призначити судове засідання та надати стороні позивача час для подання доказів, що підтверджують розмір відповідних витрат, зокрема на оплату послуг адвоката.

З огляду на задоволення позову та враховуючи заявлене клопотання, питання про судові витрати у справі суд вважає необхідним вирішити в судовому засідання у строк, визначений частиною четвертою статті 143 КАС України.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнання протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо відмови в оформленні подання на повернення ОСОБА_2 помилково зарахованого до бюджету збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 22000,00 грн, сплаченого з операцій придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна.

Зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100) відповідно до вимог Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 787 від 03.09.2013, оформити подання на повернення ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) помилково зарахованого до бюджету збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 22000,00 грн (двадцять дві тисячі гривень 00 копійок), сплаченого з операцій придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна згідно з дублікатом квитанції АТ КБ "Приватбанк" № 0.0..1 від 20.11.2018 на рахунок № 2002 (код банку 899998) УК у м. Вінниці, з призначенням платежу: "241405000; збір з операції придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На підставі положень ч. 3, 4 ст. 143 КАС України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати у справі на 13.00 год. 27 червня 2019 року в залі судових засідань № 1 Вінницького окружного адміністративного суду.

Надати представнику позивача адвокату Гаврищуку Василю Миколайовичу строк для подання суду доказів щодо розміру понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу до 18.06.2019.

Надати відповідачу строк до 25.06.2019 для подання клопотання про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката (у разі наявності заперечень щодо заявленого розміру).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ));

2) відповідач: Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100)

3) третя особа: Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області (, місцезнаходження: вул. Замостянська, 7, м. Вінниця, 21000).

Повне судове рішення складено та підписано суддею 21.06.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович