Справа № 300/92/19
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2019 року

Львів

№ 857/4396/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року (головуючий суддя Матуляк Я.П., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « 555-ІВ» до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю « 555-ІВ» звернулося в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «ПС» від 24.10.2018 за № .

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року позов задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області форми «ПС» від 24.10.2018 року за № . Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (код ЄДРПОУ - 39394463, вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь товариства з обмеженою відповідальністю « 555-ІВ» (, вул. Вовчинецька, 225 А, с. Вовчинець, м. Івано-Франківськ, 76006) сплачений судовий збір в розмірі 1921 (одна тисяча дев’ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що судом неправильно застосовано норми процесуального права, а тому просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.03.2019 та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідачем 24.10.2018 на підставі пп. 191.1.1, 191.1.2 п. 191.1 ст. 191 та ст. 75, ст. 76, ст. 86 ПКУ проведено камеральну перевірку податкової звітності ТОВ « 555-ІВ» по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, за результатами якої складено акт камеральної перевірки від 24.10.2018 № 766/5512/36112777. Висновками акту перевірки встановлено не подання позивачем податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (граничний строк подання такої звітності - 04.08.18),чим порушено вимоги пп. 266.7.5 п. 266.7 ст. 266 ПКУ.

З врахуванням висновків акту камеральної перевірки уповноваженою особою відповідача прийнято податкове повідомлення-рішення від 24.10.18 № (форма ПС) за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та застосовано штрафні санкції у розмірі 1 020 грн.

ТОВ « 555-ІВ» надані 31.10.18 заперечення до акту камеральної перевірки, за результатами розгляду яких - висновки акту перевірки залишено без змін.

Позивач, ППР від 24.10.18 № оскаржував в адміністративному порядку, подавши до Державної фіскальної служби України скаргу, рішенням від 04.01.19 № 431/6/99-99-11-06-01-25 про результати розгляду скарги залишено ППР без змін, а скаргу - без задоволення.

Спірним у даній адміністративній справі є наявність чи відсутність підстав для застосування пільги щодо оподаткування нежитлової нерухомості, а відтак чи правомірно застосовано відповідачем штрафну санкцію за неподання позивачем податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПКУ визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, у тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.1 ст. 266 ПКУ).

Відповідно до п. «є» пп. 266.2.2. ст. 266 ПКУ не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Тобто для застосування вказаної норми та відповідно отримання платником податків пільги щодо оподаткування нежитлової нерухомості, одночасно мають бути дотримані дві необхідні умови, а саме:

а) це мають бути будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення (відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, до групи № Будівлі промислові та склади№ (код 125) належить клас «Будівлі промислові» (код 1251), який включає будівлі промислового призначення, наприклад фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.). Тобто, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

б)вказані будівлі промисловості мають належати промисловим підприємствам.

Верховний Суд зазначає (постанови від 11 грудня 2018 року по справі № 822/2614/16 (№ К/9901/41282/18); від 11 грудня 2018 року по справі № 819/314/18 (№ К/9901/63021/18); від 30 жовтня 2018 року по справі № 821/1904/17 (№ К/9901/61748/18)), що буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПКУ свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті ПКУ об’єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПКУ інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 – «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 – «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 – «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 – «Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5- «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 – «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 – «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях В «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», С «Переробна промисловість», Б «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», Е «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та Б «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають Верховному Суду підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Станом на момент придбання об'єктів нежитлової промисловості (на 06.07.18) позивач не відносився до промислових підприємств, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських організацій станом на 06.07.18, а тому норми п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ до нього не застосовуються.

Зміна видів діяльності у позивача, що підтверджують його діяльність, пов'язану з промисловим виробництвом, відбулась тільки 22.10.18 згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, ФОП та громадських організацій станом на 22.10.18.

Таким чином, ТОВ « 555-ІВ» починаючи з моменту придбання та реєстрації приміщень (з 06.07.18) та закінчуючи 22.10.18 (зміною видів діяльності) є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а тому було зобов'язане подати податкову декларацію.

Товариство з обмеженою відповідальністю « 555-ІВ» в поданому відзиві на апеляційну скаргу просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов’язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.10.2018 Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області проведено камеральну перевірку податкових декларацій (розрахунків, звітів) по податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об’єктів нежитлової нерухомості, за результатами якої складено акт камеральної перевірки податкової звітності за № 766/5512/36112777. Перевіркою встановлено порушення ТОВ «555-ІВ» вимог підпункту 266.7.5. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України в результаті неподання податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (нежитлова нерухомість) за податковий період - 2018 рік. На підставі вказаного акта перевірки та підпункту 54.3.3. пункту 54.3. статті 54, пункту 120.1. статті 120 Податкового кодексу України, Івано-Франківським управлінням Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, згідно оскаржуваного податкового повідомлення рішення форми «ПС» від 24.10.2018 за № , застосовано до ТОВ « 555-ІВ» штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 1020,00 грн за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений юридичними особами, які є власниками об’єктів нежитлової нерухомості.

31.10.2018 позивачем подано заперечення до акта камеральної перевірки податкової звітності. Листом від 07.11.2018 за № 791/10/09-19-55-12-19 Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області надано відповідь на заперечення у відповідності до якої заперечення залишено без задоволення, висновки згідно акта камеральної перевірки податкової звітності своєчасності подання податкової звітності з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки від 24.10.2018 за № 766/5512/36112777 без змін. 27.11.2018 Державною фіскальною службою України прийнято рішення про продовження строку розгляду скарги. Рішенням про результати розгляду скарги від 04.01.2019 за № 431/6/99-99-11-06-01-25, Державною фіскальною службою України залишено без змін податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 24.10.2018 року № , а скаргу - без задоволення.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції вірно враховано, що підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Податковим обов'язком є обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи (пункт 36.1 статті 36 вказаного Кодексу).

Відповідно до підпунктів 266.1.1 та 266.2.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об’єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об’єктом оподаткування є об’єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об’єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Підпунктами 266.3.1 та 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 вказаного Кодексу визначено, що базою оподаткування є загальна площа об’єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об’єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об’єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об’єкт.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об’єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об’єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об’єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.7.5 пункту 266.7 статті 266 вказаного Кодексу платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об’єкта/об’єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.

Щодо новоствореного (нововведеного) об’єкта житлової та/або нежитлової нерухомості декларація юридичною особою - платником подається протягом 30 календарних днів з дня виникнення права власності на такий об’єкт, а податок сплачується починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об’єкт.

У разі переходу права власності на об’єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом календарного року податок обчислюється для попереднього власника за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначений об’єкт оподаткування, а для нового власника - починаючи з місяця, в якому він набув право власності (підпункту 266.8.1 пункту 266.8 статті 266 Податкового кодексу України).

Підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України визначено, що платники податків і зборів зобов'язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно пункту 49.1. статті 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Згідно пункту 49.2. статті 49 Податкового кодексу України платник податків зобов’язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об’єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є.

Відповідно до пункту 54.1. статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов’язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов’язання та/або пені вважається узгодженою.

Відповідно до підпункту 266.10.1 пункту 266.10 статті 266.10 Податкового кодексу України податкове зобов’язання за звітний рік з податку сплачується, зокрема юридичними особами - авансовими внесками щокварталу до 30 числа місяця, що наступає за звітним кварталом, які відображаються в річній податковій декларації.

Підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 вказаного Кодексу визначено, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно пункту 120.1 статті 120 Податкового кодексу України неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов’язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов’язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Суд вірно зазначив, що аналіз підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що не є об'єктом оподаткування будь-які будівлі промисловості. Сполучник «зокрема» вказує на те, що перелік таких підприємств не є вичерпним.

Визначення приналежності будівель нерухомості до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують класифікаційні ознаки та функціональне призначення такого об’єкта нерухомості згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000.

Також судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 будівлі промисловості мають код державного класифікатору будівель - 1251. Він включає: криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства та т. ін. за їх функціональним призначенням.

ДК БС призначено для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні.

Відповідно до експертного висновку державного підприємства «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» від 14.11.2018 нежитлові приміщення вставка Г, секція №2, секція № 3, вставка В, що розташовані за адресою м. Івано-Франківськ, с. Вовчинець, вул. Вовчинецька, 225, корпус 3, 13, 14, 17, які належать на праві приватної власності позивачу, згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 відносяться до нежитлових будівель, будівлі промисловості, код 1251.8 - виробнича будівля, зокрема виробничий склад металевого профілю та матеріалів, а також склад готової продукції; виробнича будівля, з виробництва конструкцій, частин конструкцій та виробів аналогічних з металів чорних або алюмінію.

Суд вірно вважав, що нерухоме майно, що належить позивачу і є предметом спірних правовідносин, належить до будівель промисловості, які відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об’єктом оподаткування.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що не заслуговують на увагу посилання відповідача на те, що нерухомість позивача не належить до будівель промисловості, які звільнені від оподаткування, оскільки позивач як власник, на момент придбання та реєстрації права власності на нежитлові приміщення, не мав статусу промислового підприємства, оскільки об’єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є об’єкт нерухомості, а не суб’єкт як власник такої нерухомості.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 14.01.2010 року (набуло статусу остаточного 14.01.2001) в справі «Щокін проти України» в пункті 57 якого Суд зазначив, що в разі, коли національне законодавство припускало неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків платників податків національні органи були зобов'язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для платника податків.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, а тому підставно задовольнив такі.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року по справі № 300/92/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.М. Судова-Хомюк