Справа № 420/3057/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-06-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3057/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 07.05.2019 № 85 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення відповідних документів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності Афганістану. Зокрема, його життю загрожує угрупування Талібан через професійну діяльність позивача за відсутності належного захисту з боку влади Афганістану. У випадку повернення життю та свободі позивача буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Будь-яких конкретних обставин, які унеможливлюють повернення позивача до країни походження, переліку загроз тощо в адміністративному позові не зазначено, натомість позов складається з інформації щодо Афганістану та переліку принципів розгляду справ зазначеної категорії.

Ухвалою судді від 24.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

07.06.2019 до суду від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що заяву позивача обґрунтовано залишено без задоволення, так як останній має на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом.

Відповідь на відзив від позивача не надходила.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч.2 ст.262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Карван Сарай, провінція Хост, район Марказ, Афганістан; громадянин Афганістану; за національністю пуштун; за віросповіданням суніт (іслам); одружений на громадянці Афганістану ОСОБА_2 , з якою має спільну дитину віком 4 роки (матір з дитиною проживають в Афганістані).

13.02.2019 ОСОБА_1 покинув Афганістан літаком, вирушивши до України через Кабул (Афганістан) ОСОБА_3 (не знає назви міста транзиту) Одеса, Україна.

16.02.2019 позивач прибув до України легально, на підставі паспортного документу та візи, а після закінчення терміну дії візи 22.04.2019 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про надання йому міжнародного захисту. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що в 2013 р. він вступив до університету Шейх Захид на факультет журналістики, а також в Інститут здоров`я «Афган», який закінчив в 2014 р., а пізніше, в 2016 р. закінчив факультет журналістики. В 2017 р. працював у приватній клініці. 05.12.2018 поблизу його місця роботи стався вибух, в результаті якого отримали поранення поліцейські та цивільні. Позивач надавав першу медичну допомогу постраждалим, через що того ж дня отримав погрозу від лідера терористичної групи «Хаккані». За отриманою порадою позивач покинув Афганістан та прибув до України за допомогою особи на ім`я ОСОБА_4 .

За результатами розгляду особової справи заявника спеціалісти управління ДМС дійшли висновку, що ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 07.05.2019.

Вказаний висновок Управління обґрунтований тим, що за результатами розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області № 85 від 07.05.2019 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, у поданій 22.04.2019 позивачем до органу міграційної служби заяві зазначено, що 05.12.2018 поблизу його місця роботи стався вибух, в результаті якого отримали поранення поліцейські та цивільні. Позивач надавав першу медичну допомогу постраждалим, через що того ж дня отримав погрозу від лідера терористичної групи «Хаккані». За отриманою порадою позивач покинув Афганістан та прибув до України за допомогою особи на ім`я Ахмдах.

Однак з анкетування позивача випливає, що в результаті теракту було підірвано автомобіль з поліцейськими, серед яких були пораненні та вбиті. Погроза у вигляді телефонного дзвінка надійшла позивачу від представників угруповання «Талібан», а саме підрозділу «Хаккані», коли він прямував додому.

Поряд із тим, у співбесіді 07.05.2019 позивач вказав, вибух стався 04.12.2018, дорога по якій проходили працівники поліції була замінована, стався вибух, правоохоронці були поранені, після надання першої медичної допомоги останнім та вже перебуваючи у власній оселі на мобільний номер телефону позивача надійшов дзвінок від командира підрозділу талібів «Хаккані» на ім`я ОСОБА_5 .

При цьому позивач не надав обґрунтованих пояснень щодо виявлених розбіжностей, не підтвердив висловлені факти шляхом надання певних документальних доказів тощо. Також до ГУ ДМС України в Одеській області під час процедури позивачем не надано жодних підтверджувальних матеріалів стосовно факту вибуху, отримання будь-яких погроз, роботи в медичному закладі, з урахуванням об`єктивної можливості надання такої інформації (позивачем було повідомлено про існування таких підтверджень у співбесіді 07.05.2019).

Вказане свідчить про те, що заявник не надав до ГУ ДМС України в Одеській області усі важливі факти, що були у його розпорядженні та не зробив реальної спроби обґрунтувати свою заяву про звернення за захистом. Таким чином, враховуючи вищевказане, підтвердити або спростувати факт переслідувань особи угрупуванням «Талібан» (або будь-яким іншим угрупуванням) не є можливим, а надана заявником інформація містить об`єктивні протиріччя та суперечливі моменти.

В той же час, у період з грудня 2018 року по лютий 2019 року ОСОБА_1 перебував у м. Кабул, де не зазнавав будь-яких проблем, переслідування або дискримінації, про що зазначив у співбесіді 07.05.2019.

Крім того, за твердженнями позивача у періоді 2017-2018 рр. він працював фармацевтом та за сумісництвом медичним братом в клініці с. Замбар (анкетування від 25.04.2019). Водночас, у співбесіді 07.05.2019 позивач зазначив, що у медичному закладі він працював медбратом, хоча мав освіту фармацевта.

Під час процедури позивачем до управління міграційної служби було надано копію сертифікату, який нібито підтверджує отримання позивачем медичної освіти за спеціальністю фармацевт у період 2013-2014 рр. При цьому роки навчання, спеціальність та інші реквізити вказані двома мовами на даному документі, згідно з інформацією, яка прописана мовою пушту (що було встановлено під час проведення співбесіди від 07.05.2019), освіту фармацевта заявник отримував протягом 2017-2018 рр., коли, як вбачається з вищевикладеного, вже працював медбратом в Афганістані у період 2013-2014 рр. Пояснити вказані розбіжності, як і те, чому в англійському варіанті присутні цифри та букви, які є частинами одного слова або дати, що відрізняються одна від одної за розміром та кольором, позивач не зміг.

Крім того, незрозумілим є зазначення слова «КОПИЯ» на кожному документі, хоча зі слів позивача, фотографії підтверджень отримання освіти його двоюрідний брат з Афганістану надіслав товаришу заявника через мессенджер «Вайбер», який їх просто роздрукував та надав позивачу, про що позивач повідомив у співбесіді 07.05.2019.

Зазначені обставини викликають сумніви в достовірності наданих позивачем доказів, так як неозброєним оком вбачаються ознаки фальсифікації документу, в результаті чого відповідачем, на думку суду, цілком обґрунтовано не було прийнято зазначений сертифікат в якості належного доказу отримання медичної освіти позивачем, що в свою чергу додатково ставить під сумнів факт працевлаштування особи в лікарні.

В той же час, суд приймає до уваги, що дружина позивача та їх спільна дитина, матір, батько та брат позивача залишились проживати в його рідному селі в провінції Хост, і, судячи зі слів позивача у співбесіді 07.05.2019, їх ніхто не переслідує, жодних труднощів вони не зазнають.

Поряд із тим суд враховує, що ОСОБА_1 вибув з Афганістану 13.02.2019 авіарейсом Кабул (Афганістан) - Душанбе ОСОБА_6 Таджикистан) на підставі паспортного документу та відповідної візи. На території Таджикистану позивач перебував протягом 3 днів в очікуванні подальшого транспортування, однак із заявою про надання міжнародного захисту на території Таджикистану не звертався.

З м. Душанбе (Таджикистан) позивач вибув 16.02.2019 авіарейсом ОСОБА_7 ) - ОСОБА_8 (назва населеного пункту особі невідома) - Одеса (Україна) на підставі вищевказаного паспортного документу та візи типу С № У05129133. До України позивач потрапив 16.02.2019, пункт пропуску - міжнародний аеропорт м. Одеси. Прибувши до України, позивач проживав в м. Одесі до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір, суд враховує, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 22.04.2019, тобто через 2 місяці після потрапляння на територію України.

Відтак позивач порушив вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже звернення до управління відбулось лише через закінчення терміну дії візи в паспортному документі (більше ніж через 2 місяця після потрапляння в Україну), що з урахуванням відсутності фактів звернення за міжнародним захистом в Таджикистані, дає підстави для висновку щодо незацікавленості особи в питанні найшвидшого отримання будь-якої форми захисту. Натомість це свідчить про те, що звернення позивача обмовлено пошуком кращого життя та бажанням отримати документ для легального перебування в Україні.

Крім того, суд враховує, що ствердужвані побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Афганістану, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17, який в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

В той же час, задовільна ситуація у сфері безпеки у м. Кабул та в Афганістані в цілому підтверджується інформацією по країні походження (https://www,dutchnews.nl/news/2018/03/despite-worryins-securitv-situation-afshanistan-is-safe-for-refugees-court-rules/, https://www,khaama.com/us-military-partnerins-with-the-afshan-forces-to-bolster-kabul-security-04660/, https://www.khaama.com/kabul-and-islamabad-agree-to-operationalize-peace-plan-says-onsc-05256/).

Так, проводяться активні дії влади Афганістану за підтримки міжнародної спільноти щодо боротьби з діяльністю угрупування «Талібан» та інших терористичних організацій (https://www.defense.20v/News/Article/Article/l4713Ol/ofпicials- ІНФОРМАЦІЯ_2 -prozress-in-afhanistan ІНФОРМАЦІЯ_3 difficulty-for-taliban/; https://www.obzor.It/news/n35158.html, https://www.haaretz.com/us-news/u-s-and-taliban-draft-peace-deal-framework-potentially-ending-nearly-two-decade-co-16877922).

Офіційні представники Європейського союзу оголосили, що Афганістану буде виділено 535 мільйонів доларів економічної допомоги. Представники Європейської комісії заявили, що виділені кошти підуть на проведення реформ у сферах державного сектора, охорони здоров`я, міграції, а також на рішення проблеми внутрішньо переміщених осіб (додаток № 9 до висновку).

Також встановлено, що низка європейських країн, зокрема Швеція та Нідерланди вважають ситуацію в Афганістані цілком безпечною для добровільного повернення шукачів захисту, в яких відсутні обґрунтовані побоювання зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (додаток № 11 до висновку).

Соціальна ситуація в країні постійного проживання позивача є задовільною з точки зору забезпечення прав людини (Джерело: https://www.un.int/uzbekistan/news). Спостерігається співпраця з регіональним бюро ООН з прав людини (http://www.ref/orld.or2. ІНФОРМАЦІЯ_4 ?pa2e=search&docid=5915b9a44&skiv=0&auerv=%oD0%oA3%oD0%oB7%oD0%)Bl%oD0%oB5%oD0%oBA%oD0%B8%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%BD).

Зважаючи на вищевикладене, позивача можна кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв`ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до управління міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивача, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного наказу від 07.05.2019 № 85, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.