Справа № 340/884/19
Суддя: О.С. Петренко
Дата ухвалення: 2019-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2019 року справа № 340/884/19

Кіровоградський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Петренко О.С., розглянувши в порядку письмового провадження справу

за позовом: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 Вікторівни, АДРЕСА_1

до відповідача: Управління Держпраці у Кіровоградській області, вул. Дворцова,24,п/с1/37, м. Кропивницький,25006

про скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Кіровоградській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №КР0877/1124/АВ/ТД-ФС від 13.03.2019 року, якою на ФОП ОСОБА_2 накладено штраф в розмірі 250 380,00 грн.

- визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Кіровоградській області про усунення виявлених порушень №КР0877/1124/АВ/П від 25.02.2019 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що перевірка проведена без достатніх для того підстав, висновки в акті перевірки зроблені виходячи не з об`єктивного трактування приписів норм матеріального права, без об`єктивного дослідження та врахування безпосередніх обставин справи.

До суду надійшов відзив на позовну заяву, в яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що виконання робіт ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за цивільно-правовими договорами фактично є виконанням трудових функцій продавця магазину. Вказане підтверджує факт допуску до роботи вказаних вище працівників без належного оформлення трудових відносин, попри наявні ознаки таких відносин між позивачем та вказаними особами.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Наказом начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області від 22.02.2019р. №299 посадовим особам Управління доручено у період з 22.02.2019 по 25.02.2019 здійснити позаплановий захід (інспекційне відвідування) фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у зв`язку з наявністю інформації передбаченої пп.3 п.5 Порядку №295 (а.с.100).

22 лютого 2019 року посадовою особою Управління Держпраці у Кіровоградській області проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , за наслідками якого складено акт №КР0877/1124/АВ від 25.02.2019(далі - акт інспекційного відвідування).

В акті інспекційного відвідування в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 .нет», який належить ФОП ОСОБА_2 фактично виконували обов`язки продавців консультантів непродовольчих товарів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 Так, вказані особи знаходились в торгівельному залі магазину, наглядали за товаром, надавали покупцям консультації про товари, які були в продажу, що свідчить про порушення вимог ч.ч.1,3 ст. 24 КЗпП та ч.1 ст.21 КЗпП України (а.с.15-20).

04.03.2019 року позивачем подано заперечення на акт інспекційного відвідування №КР0877/1124/АВ (а.с.27-28,39).

Листом від 12.03.2019 року за вих.№01-20.02/1396/-19 управління Держпраці повідомлено ФОП Ткаченко М.В. про розгляд заперечення до акту інспекційного відвідування (а.с.110-111).

На підставі акту інспекційного відвідування, посадовою особою відповідача винесено припис про усунення виявлених порушень №КР0877/1124/АВ/П від 25.02.2019р., яким встановлено термін для усунення порушень до 25.03.2019 року (а.с.21-24).

28.02.2019 року заступником начальника управління прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (а.с.26,109).

13.03.2019 року позивачем на адресу управління направлено скаргу на припис від 25.02.2019 року.

Листом від 18.03.2019 року за вих.№01-20-02/1504/19 управління Держпраці повідомлено ФОП ОСОБА_2 про розгляд скарги на припис про усунення виявлених порушень (а.с.113-114).

На підставі акта інспекційного відвідування заступником начальника Управління Держпраці у Кіровоградській області винесено постанову про накладення штрафу №КР0877/1124/АВ/ТД-ФС від 13.03.2019р., за якою за порушення законодавства про працю, керуючись ст. 259 КЗпП України, на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 250 380,00 грн. (а.с.79-80).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1 Положенням про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пп. 5 п. 6 Положення №96 Держпраці для виконання покладених на неї завдань має право: безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об`єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Пунктом 7 Положення №96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 "Про деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Порядок №295).

Відповідно до п. 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин).

Відповідно до п.19 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю припис про їх усунення. Також п.20 та п.21 Порядку встановлено, що акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акту залишається в об`єкта відвідування.

Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в Акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.

Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання Акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Так, відповідно до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509) із змінами та доповненнями, справа про накладення штрафу розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (п.4). Рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу приймається уповноваженою особою не пізніше ніж через 10 днів з дати складання акту про виявлені порушення (п.3).

Таким чином, зазначена постанова встановлює конкретні строки розгляду справи про накладення штрафу на суб`єкта господарювання за порушення законодавства, які не можуть бути подовжені.

Пунктом 6 вищевказаного Порядку №509 передбачено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам.

Згідно з п.8 Порядку №509 уповноважена посадова особа, що розглядає справу, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки.

З аналізу вищевикладених положень Порядку №509 слідує, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акту складає постанову про накладення штрафу. Зазначена постанова складається у двох примірниках, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, а другий надсилається протягом трьох днів суб`єктові господарювання, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Наведені обставини свідчать, що під час проведення інспекційного відвідування позивача, складання та направлення Акту, а також винесення постанови про накладання штрафу Управлінням Держпраці у Кіровоградській області не було допущено порушення вимог діючого законодавства.

При цьому, посилання позивача на незаконність проведення контрольного заходу у вигляді інспекційного відвідування нівелюється фактичним допуском інспектора праці до його проведення.

Пунктами 19, 20 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

В акті інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_2 встановлено допуск до роботи продавцями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без укладення трудових договорів, оформлених у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), чим порушено вимоги ст.21, ст. 24 КЗпП України.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядникові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган або фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд враховує, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу є, зокрема, встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору. При цьому такий факт допуску повинен бути належним чином зафіксований у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті інспекційного відвідування та доведений належними доказами.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При цьому, цивільно-правовий договір це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Отже визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є встановлення факту використання позивачем як фізичною особою - підприємцем найманої праці громадян - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та наявність ознак трудових правовідносин між ними.

Відповідно до ст.2 КЗпП України право громадян України на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Таким чином, застосування найманої праці передбачає виплату (одержання) винагороди за неї.

Відповідно до частин 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (частина 1 статті 843 Цивільного кодексу України).

Судом досліджено договір про надання послуг (на користь третьої особи) від 15.02.2019 року, укладений між ФОП ОСОБА_6 (кредитор) та ОСОБА_4 (боржник). Предметом договору є зобов`язання боржника виконати свій обов`язок перед кредитором щодо надання послуг, визначених п.1.2 цього Договору на користь третьої особи ФОП ОСОБА_2 . Так, зі змісту договору встановлено, що боржник бере на себе зобов`язання надавати наступні послуги: проведення сортування та розпаковки (упаковки) сезонного товару; викладки товару згідно стандартів торгівлі; прибирання внутрішніх приміщень та зовнішнє прибирання (а.с.48-49).

На виконання умов укладеного договору сторонами складено акт прийому передачі наданих послуг від 25.02.2019 року (а.с.51). За результатами виконаної роботи боржником складено розписку про отримання оплати за виконання обов`язку на користь третьої особи від 25.02.2019 р. (а.с.52).

Також судом досліджено договір про надання послуг (на користь третьої особи) від 15.02.2019 року, укладений між ФОП ОСОБА_6 (кредитор) та ОСОБА_5 (боржник). Предметом договору є зобов`язання боржника виконати свій обов`язок перед кредитором щодо надання послуг, визначених п.1.2 цього Договору на користь третьої особи ФОП ОСОБА_2 . Так, зі змісту договору встановлено, що боржник бере на себе зобов`язання надавати наступні послуги: проведення сортування та розпаковки (упаковки) сезонного товару; викладки товару згідно стандартів торгівлі; прибирання внутрішніх приміщень та зовнішнє прибирання (а.с.54-56).

На виконання умов укладеного договору сторонами складено акт прийому передачі наданих послуг від 25.02.2019 року на загальну суму 700 грн. (а.с.57). За результатами виконаної роботи боржником складено розписку про отримання оплати за виконання обов`язку на користь третьої особи від 25.02.2019 р. (а.с.58).

Судом також встановлено, що ФОП ОСОБА_6 подано звіт про суми нарахованої заробітної плати, зі змісту якого встановлено, що саме ФОП ОСОБА_6 було нараховано заробітну плату та, відповідно, здійснено відповідні відрахування, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.59-68) за виконання робіт за цивільно правовими договорами.

Так, ФОП ОСОБА_2 подано звіт про суми нарахованої заробітної плати, зі змісту якого встановлено, що позивачем було нараховано заробітну плату та, відповідно здійснено відповідні відрахування, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.69-78) як продавцям непродовольчих товарів за наказами від 21.02.2019 року.

Суд зазначає, що у відповідності до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

Згідно ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

Сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 902, частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (частина 1 статті 905 ЦК України).

Основною ознакою, що відрізняє відносини з надання послуг від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши цивільно-правовові договори про надання послуг від 15.02.2018р., дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, які не суперечать нормам чинного законодавства України, що відображено у даних договорах.

Відповідачем суду не надано доказів наявності законодавчо визначеної заборони позивачу щодо укладення вищезазначених договорів.

Так, судом досліджено письмові пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , долучені до матеріалів справи.

Так, зі змісту пояснень ОСОБА_4 , встановлено, що в момент візиту інспекторів до магазину, вона займалась розпакуванням та викладкою завезеної партії товару, підбором взуття та одягу для відвідувачів. За надані послуги та виконану роботу вона отримала винагороду (а.с.47).

Пояснення ОСОБА_5 , долучені до матеріалів справи, свідчать, що в момент візиту інспекторів вона займалась розпакуванням та викладкою завезеної партії товару, підбором взуття та одягу для відвідувачів. За надані послуги та виконану роботу вона отримала винагороду (а.с.53).

Тобто, зміст досліджених договорів та пояснень ОСОБА_5 та ОСОБА_4 свідчать про виконання ними послуг, згідно з умовами цивільно правових договорів, укладеними між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_6 .

У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доказів наявності у цивільно-правових договорах про надання послуг від 15.02.2019 р. ознак нікчемного правочину відповідачем суду не надано, як і не надано доказів визнання судом даних договорів недійсними.

Пунктом 11 Порядку №295 визначено права посадових осіб інспекторів праці під час здійснення інспекційних відвідувань, при цьому інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

Суд встановив, що на момент інспекційного відвідування, правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_4 були оформлені цивільно-правовими угодами і вимоги трудового законодавства на них не поширювалися.

Відтак суд вважає, що спірна постанова про накладення штрафу КР0877/1124/АВ/ТД-ФС від 13.03.2019 року та припис про усунення виявлених порушень № КР0877/1124/АВ/П від 25.02.2019 року прийняті не у відповідності до вимог чинного законодавства, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, непропорційно, а тому позов про визнання їх протиправними та скасування слід задовольнити.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги такими, що належить задовольнити.

Частиною 1 ст. 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов підлягає задоволенню, то судові витрати слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача

Щодо відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до положень ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).

На підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надано договір про надання правничої допомоги від 20.03.2019 року та акт погодження суми винагороди (гонорару) за надання правової допомоги від 20.03.2019 року (а.с.120-123).

Суд зазначає, що в справі фактично судові засідання не проведено, не надано детального розрахунку часу підготовки процесуальних документів по справі, відсутній акт прийому передачі наданих послуг, а тому суд не може прийняти до уваги наведені витрати в розмірі 10000,00 грн. (а.с. 123).

Проаналізувавши зроблений представником позивача розрахунок, враховуючи критерії обґрунтованості та співмірності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

При цьому судом наголошується, що в силу положень ч.ч.6,7 ст.134 КАС України саме на відповідача покладається обов`язок по доведенню неспівмірності або непідтвердженості витрат, судом не визнаються такими, що перешкоджають суду у наданні оцінки наданим позивачем документів і вирішення питання щодо обґрунтованості заявлених вимог, оскільки одним із принципів адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі, який передбачає вжиття судом визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі (ч.4 ст.9 Кодексу).

У відповідності до ч.ч.1-3 ст.91 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 243-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Кіровоградській області від 13.03.2019 року №КР0877/1124/АВ/ТД-ФС про накладення на ФОП ОСОБА_2 штрафу в сумі 250 380,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Кіровоградській області про усунення виявлених порушень №КР0877/1124/АВ/П від 25.02.2019 року.

Стягнути на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 4424,82 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Кіровоградській області.

Після набрання законної сили судовим рішенням у справі №340/884/19 за позовною заявою Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до Управління Держпраці у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування постанови та припису, зняти заходи забезпечення позову, встановлених ухвалою суду від 04 червня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 255 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту.

Повний текст рішення складено та підписано 21.06.2019 року.

Суддя Кіровоградського

окружного адміністративного суду О.С. Петренко