Справа № 448/401/19
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/5998/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Довгополова О.М., Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року в справі №448/401/19 (головуючий суддя Кічак Ю.В., час ухвалення 21:25, м. Мостиська) за адміністративним позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця з України, затримання з метою ідентифікації,-

встановив:

Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся в суд з позовом до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про примусове видворення іноземця з України, затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Рішенням від 28 березня 2019 року Мостиський районний суд Львівської області адміністративний позов задовольнив частково.

Ухвалив затримати громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, визначений ч.11 ст.289 КАС України, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовив.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин справи та з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що країною походження відповідача є Афганістан, де для нього існує реальна загроза бути вбитим представниками терористичної організації «Талібан» через службу в армії Афганістану.

Вважає, що на нього поширюються гарантії Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та положення Женевської конвенції про біженців 1951 року, зокрема, щодо заборони повернення до країни його походження.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо неможливості примусового видворення відповідача, однак неправильно застосував норми матеріального права в частині задоволення позову про затримання позивача з метою ідентифікації та поміщення до ПТПІ.

Так, на переконання апелянта, та з врахуванням норм Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні» від 17.07.2003 №1110, такі особи утримуються в пункті тимчасового перебування лише з метою виконання постанови суду про примусове видворення або про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення.

А тому затримання іноземців та осіб без громадянства лише з метою ідентифікації, тобто без рішення про примусове видворення, законодавством не передбачено.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Мостиський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.10.2018 законно потрапив на територію України через пункт пропуску для повітряного сполучення «Одеса-авіа».

В подальшому, відповідач, перебуваючи на території України, 22.03.2019 спільно з іншими громадянами Ісламської Республіки Афганістан незаконно перетнув державний кордон України з Республікою Польща поза пунктом пропуску в напрямку 476 прикордонного знаку, що на території Старосамбірського району Львівської області, чим порушив вимоги ст.9 Закону України «Про державний кордон України».

24.03.2019 під час проведення прикордонно - представницької зустрічі представників прикордонної служби України з представниками ПВ РП в рамках Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб, яку ратифіковано Законом №116-VI від 15.01.2008, відповідач був переданий з Республіки Польща на територію України та затриманий в пункті пропуску «Смільниця».

Вищевказане підтверджується протоколом про адміністративне затримання від 24.03.2019.

Постановою судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 27.03.2019 відповідача визнано винним у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення - перетині державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України, вчиненого групою осіб, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 8500 гривень.

26.03.2019 року на підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження Мостиського прикордонного загону прийнято рішення про примусове повернення відповідача за межі України та зобов`язано його покинути територію України у термін до 28.03.2019. Вказане рішення затверджене начальником Мостиського прикордонного загону.

Вказане рішення про примусове повернення було вручено відповідачу та такий відмовився його виконувати у зв`язку із відсутністю документів на перетин державного кордону України.

Також матеріалами справи підтверджується, що у відповідача відсутні документи, що посвідчують його особу та документи для перетину державного кордону України, відсутні документи, які дають право законно перебувати на території України, такий не має родинних зв`язків на території України, не володіє українською (російською) мовами, у нього відсутні джерела для заробітку та проживання в Україні.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та наявними у справі письмовими доказами: актом приймання-передавання особи від 24.03.2019; копією протоколу про адміністративне затримання особи від 24.03.2019; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 24.03.2019; копією постанови судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 27.03.2019; копією рішення про примусове повернення відповідача за межі України та іншими матеріалами справи.

28 березня 2019 року позивач звернувся в суд з позовом про примусове видворення громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , а також про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково адміністративний позов, керувався тим, що у відповідача відсутній паспортний документ чи інший документ, що надає йому право на перебування на території України на законних підставах, а також на виїзд з території України, та на підставі якого можливо встановити його особу, а відтак, наявні підстави для його затримання з метою ідентифікації особи - громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на термін шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання. В частині відмови в задоволенні позову рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що примусове видворення є передчасним, оскільки без ідентифікації іноземця неможливо встановити країну, куди відповідач підлягає примусовому поверненню.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (зі змінами та доповненнями; надалі - Закон №3773-VI).

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Згідно з частинами 1-5 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є:

невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;

наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави;

якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію;

якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду,- до набрання рішенням суду законної сили.

Особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

На деякі із зазначених вище обставин покликається відповідач в апеляційній скарзі, проте докази існування таких обставин щодо відповідача матеріали справи не містять.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст. 289 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема, затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Із змісту наведеної норми суд першої інстанції дійшов підставного висновку, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою про затримання іноземця або особи без громадянства, а саме - з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

При цьому можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем із процедурою видворення іноземця.

Згідно з положеннями ч. ч. 11, 13 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Враховуючи відсутність у відповідача документів, що посвідчують його особу, а особа відповідача ідентифікована зі слів самого відповідача, позивачем не надано суду відомостей щодо звернення з відповідним запитом про отримання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, на підставі положень ст. 289 КАС України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для затримання відповідача з метою ідентифікації строком на шість місяців.

Безпідставними вважає колегія суддів покликання апелянта на неможливість його затримання з врахуванням положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки в матеріалах справи відсутні докази набуття відповідачем такого статусу.

Долучена до апеляційної скарги заява-анкета від 16.05.2019 не підтверджує прийняття та розгляд такої відповідними компетентними органами України.

До того, положеннями ч. 2 ст. 289 КАС України передбачено, що, зокрема, затримання застосовується й до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземця, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

З огляду на викладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів також звертає увагу на положення Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) щодо оцінки аргументів учасників справи: Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 243, 268, 272, 288, 289, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мостиського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року в справі №448/401/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді О. М. Довгополов
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 20.06.2019.