Справа № 2340/4940/18
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4940/18 Суддя (судді) першої інстанції: Л.В. Трофімова
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Лічевецького І.О., Кучми А.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради про визнання дій протиправним та про зобов"язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

17.12.2018 ОСОБА_1 , звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, просить :

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради (бул. Шевченка, 307, м. Черкаси, 18000, ) щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.04.2016 до 31.03.2018;

- зобов`язати Департамент соціальної політики Черкаської міської ради (бул. Шевченка, 307, м. Черкаси, 18000, ) поновити та виплатити допомогу при народженні дитини ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з 01.04.2016 до 31.03.2018.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та інші наявні у справі докази, колегія суддів приходить до наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, що згідно копії свідоцтва про народження відділу державної реєстрації актів цивільного стану Сніжнянського управління юстиції у Донецькій області від 20.03.2012 серії НОМЕР_2 у позивачки ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_2 , про що складено відповідний актовий запис № 109.

Згідно довідки від 23.10.2014 № позивача узято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, де зазначено відомості про осіб, які не досягли 18-річного віку і прибули разом з особою, зокрема ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення від 26.06.2014 ОСОБА_1 призначено допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 з 01.07.2014 до 31.03.2018.

Листами від 11.03.2016 № 1289 (а.с.82) та від 21.03.2016 № 1669 (а.с.81) позивачеві повідомлено про необхідність прибути до відповідача для продовження дії довідки ВПО.

Розпорядженням Управління праці та соціального захисту населення від 21.03.2016 позивачеві припинено виплату допомоги при народженні у зв`язку з закінченням терміну дії довідки ВПО та відсутності реквізитів рахунку ПАТ "Ощадбанку".

Згідно довідки від 18.07.2018 № позивача узято на облік як внутрішньо-переміщену особу (а.с.26). Відповідно до довідки від 18.07.2018 № ОСОБА_2 взято на облік як внутрішньо переміщену особу (а.с.27).

Листом департаменту соціальної політики Черкаської міської ради від 06.09.2018 № К-381/28-5/01-11 (а.с.31) на звернення позивача від 08.08.2018 про поновлення виплати допомоги при народженні дитини за період з 01.04.2016 до 31.03.2018 повідомлено, що допомога при народженні дитини не може бути поновлена з 01.04.2016 та виплачена за період з 01.04.2016 до 31.03.2018 у зв`язку з тим, що позивач не звернулась з письмовою заявою до департаменту за поновленням допомоги у законодавчо визначений термін (а.с.31).

Відповідно до пункту 2 частини 1 Закону № 2811 при народженні дитини призначається державна допомога.

Згідно частини 1 статті 10 Закону № 2811 допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Відповідно до статті 6 Закону № 2811 документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно. За наявності письмової заяви особи, яка претендує на призначення допомоги, але за станом здоров`я або з інших поважних причин не може самостійно зібрати необхідні документи, збір зазначених документів покладається на органи, що призначають допомогу. Статтею 11 Закону № 2811 встановлено, що допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Згідно пункту 13 Порядку № 1751допомога при народженні дитини надається у розмірі, встановленому на дату народження дитини.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно абзацу 15 пункту 13 Порядку № 1751 виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір`ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.

Суд зазначає, що вказаними нормами визначено вичерпний перелік обставин припинення виплати допомоги.

Суд відхиляє посилання відповідача на абзац 30 пункту 13 Порядку № 1751 як підставу припинення, оскільки зазначені положення щодо "виникнення інших обставин" Порядку відповідають Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми". Суд зазначає, що рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 3-рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) абзац 7 частини 9 статті 11 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21.11.1992 № 2811-XII, з наступними змінами, згідно з якими виплата допомоги при народженні дитини припиняється "у разі виникнення інших обставин". Конституційний суд зазначив, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі. Натомість існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в абзаці 7 частини 9 статті 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною 1 статті 8 Основного Закону України.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частиною 7 статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), що ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно частини 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Суд дійшов висновку, що позивач та її донька є громадянами України, мають такі самі конституційні права як і інші громадяни України, законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання, а тому відповідно до Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та встановлених у справі обставин позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 223/859/16-а, від 06.09.2018 № 242/5735/16-а. Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення принципу задоволення найкращих інтересів дитини. Керуючись принципом верховенства права, суд дійшов висновку, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на поновлення виплати допомоги при народженні дитини.

Згідно Кодексу адміністративного судочинства України (частина 1 статті 77) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіряючи дії відповідача на відповідність вимогам частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що припинення виплати допомоги позивачу відбулось не з підстав, передбачених Законами України, а тому відповідач, відмовляючи позивачу у поновленні та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Оскільки судом встановлено неправомірність дій відповідача, який діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, щодо не поновлення та не виплати допомоги при народженні дитини, суд з метою відновлення порушених прав доньки позивача ОСОБА_2 , дійшов висновку про необхідність зобов`язати Департамент соціальної політики Черкаської міської ради поновити та виплатити допомогу при народженні дитини ОСОБА_1 з 01.04.2016 до 31.03.2018.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді І.О. Лічевецький

А.Ю. Кучма