Справа № 640/18643/18
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Харитонова Х.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у справі № 640/18643/18 за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотор» про визнання недійсним правочину

В С Т А Н О В И В :

09.11.2018 Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотор» про визнання недійсним правочину, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор», за результатами якого складено податкові накладні від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що правочин, за результатами якого складено податкові накладні від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23, має бути визнаний нечинним, оскільки зазначені податкові накладні підписані ОСОБА_1 , якого вироком Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2018 року визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 205 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 8500,00 грн. на користь держави.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у задоволені позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Приймаючі рішення суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач, жодним чином не можуть бути безумовним та достатнім доказом нікчемності (недійсності) правочину, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор», а судове рішення не може будуватись на припущеннях.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2019 як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

Відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор» подано відзив на апеляційну скаргу щодо необґрунтованості доводів апеляційної скарги та правильності висновків суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що підставою для звернення до суду контролюючого органу, став вирок Вишгородського районного суду Київської області від 08 серпня 2018 року у кримінальній справі №363/261/18, яким керівника TOB «Агрофлексгруп 2015» ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених Кримінальним кодексом України - фіктивне підприємництво.

Також встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» зареєстровано за адресою: 07300, Київська область, місто Вишгород, вул. Набережна, 7/1, директором є ОСОБА_2 ; Товариство з обмеженою відповідальністю «Мотор» зареєстровано за адресою: 02217, місто Київ, проспект Маяковського, 12-В, квартира 18б, директором є ОСОБА_3 .

Відповідно до податкових накладних від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23, виписаних на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотор», у вказаний період Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» було нібито надано послуги на загальну суму 1407175,03 грн., в тому числі податок на додану вартість.

Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами.

Крім того, на виконання приписів Глави 5 КАС України суд вжив заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, зокрема, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2019 року витребувано у сторін належним чином засвідчену правочину, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор», на підставі якого складено податкові накладні від 21 жовтня 2016 року №112, від 19 жовтня 2016 року №103, від 19 жовтня 2016 року, від 29 жовтня 2016 року, №128, від 27 вересня 2016 року №164, від 12 серпня 2016 року №107, від 04 серпня 2016 року №76 та від 07 липня 2016 року №23.

На виконання ухвали Товариством з обмеженою відповідальністю «Мотор» було надано договір № 05/юр від 06 травня 2019 року разом із актами приймання-передачі виконаних робіт, видатковою накладною та податковою накладною.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно положень підпунктів 14.1.185, 14.1.191 пункту 14.1. статті 14 ПК України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Відповідно до підпункту 20.1.30 пункту 20.1. статті 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі, подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.

Згідно пункту 201.1 статті 201, пункту 187.1 статті 187 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 3 цієї статті - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, оспорюванні правочини можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи або прокурора, та лише після встановлення недійсності правочину застосовуються правові наслідки недійсного правочину, які передбачені статтею 228 ЦК України та ст. 208 ГК України.

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства передбачені частиною 3 статті 228, а саме: у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Аналогічні приписи містяться в частині 1 статті 208 ГК України, - якщо господарське зобов`язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов`язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов`язанням, а у разі виконання зобов`язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що право органу державної фіскальної служби самостійно визнавати нікчемними правочини законом не передбачено.

Отже, підстави нікчемності правочину встановлюються законом, а встановлення актом перевірки нікчемності правочину знаходиться за межами компетенції податкового органу, не належить до функції контролю дотримання платниками податків податкового законодавства. Не вимагається визнання такого договору і в суді. За наявності відповідних обставин предметом розгляду та дослідження є податкові наслідки вчинення відповідних дій без урахування наявності цивільно-правового договору та реальність господарських операцій, як підстава виникнення права на формування платником податку своїх даних податкового обліку.

Дана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 02 квітня 2019 року у справі №2а-3925/12/2170.

Крім цього, Верховний Суд у низці своїх постанов сформував правовий висновок, відповідно до якого навіть факт наявності вироків, ухвалених на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій із урахуванням обставин, встановлених у вироках, які набрали законної сили.

Так, Верховний суд у постанові від 17.04.2018 у справі № 808/2459/17 вказав, що під час розгляду справи суд повинен враховувати зміст вироку за статтею 205 КК України, оскільки сам факт наявності вироків, ухвалених на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених у вироках, які набрали законної сили.

Таким чином, не є належним доказом на підтвердження позовних вимог зазначений вище вирок Вишгородського районного суду Київсьякої області від 08 серпня 2018 року стосовно директора ТОВ «Агрофлексгруп 2015» ОСОБА_1 , з якого вбачається, що предметом дослідження кримінальної справи були лише обставини придбання ОСОБА_1 . юридичної особи ТОВ «Агрофлексгруп 2015», а також обставини подання для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості, вчинення же оспорюваного правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та обставини його укладення і подальшого виконання ТОВ «Агрофлексгруп 2015» та ТОВ «МОТОР» під час розгляду кримінальної справи не досліджувалися.

Крім того, суд не може робити висновок про нереальність господарських операцій підприємства з контрагентами на підставі вироку, якщо в останньому немає жодних обставин, «що підтверджували б факт безтоварності спірних господарських операцій» (постанова Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 826/1571/16).

З урахуванням вищевикладеного в цілому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необгрунтованості позовних вимог, оскільки обставини, на які посилається позивач, є лише припущеннями та жодним чином не можуть бути безумовним та достатнім доказом нікчемності (недійсності) правочину.

Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повне судове рішення складено 21.06.2019 р.

Керуючись ст.ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у справі № 640/18643/18 за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофлексгруп 2015», Товариства з обмеженою відповідальністю «Мотор» про визнання недійсним правочину - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель