Справа № 826/16541/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 червня 2019 року № 826/16541/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві

про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу

представники позивача - Кириленко А.І.;

сторін: відповідача - не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (далі - позивачка або ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (адреса: 02094, м. Київ, вул. Краківська, 20, ідентифікаційний код - 35011660) (надалі - відповідач або Управління або ВДВС), у якому просить суд:

визнати протиправною та скасувати постанову від 26.09.2018 головного державного виконавця Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кидоні Є.В. про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 1 700 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.02.2019 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до судового розгляду на 14.02.2019.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від: 14.02.2019, 05.03.2019, 28.03.2019, 15.04.2019 та 02.05.2019 витребувано у Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 52602659.

21.05.2019 через канцелярію до суду від ВДВС надійшли матеріали, подані на виконання ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.05.2019.

Під час перебування справи на розгляді, судом 30.05.2019 по справі оголошено перерву.

У судовому засіданні 13.06.2019 представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 наголошує, що спірна постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки не відповідає приписам Закону України «Про виконавче провадження».

Представник відповідача в судове засідання 13.06.2019, як, між іншим, і 26.02.2019, 04.03.2019, 15.04.2019, 02.05.2019 та 30.05.2019, не з`явився, причин неявки не повідомив. Про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, докази чого наявні у матеріалах справи.

За ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на положення ч. 3 ст. 268 КАС України, суд вважає, що неявка представника ВДВС не перешкоджає розгляду справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 269 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Суд відмічає, що з моменту відкриття провадження у справі, відзиву на позов від Управління до суду не надходило.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

26.09.2018 державним виконавцем Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кидонею Є.В. винесена постанова про накладення штрафу ВП № 52602659, згідно якої за невиконання рішення суду накладено на боржника - ОСОБА_1 штраф у сумі 1 700,00 грн.

Як відмічає позивач, по-перше, при винесенні оскаржуваної постанови був порушений порядок про виконання рішень про встановлення побачення з дитиною, зокрема, державний виконавець не викликав сторони виконавчого провадження шляхом надіслання викликів з метою визначення часу та (або) місця такого побачення; державним виконавцем не винесено постанову про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною. По-друге, державний виконавець не наділений правом винесення постанови про накладення штрафу. По-третє, у державного виконавця виникає право накласти штраф тільки у разі невиконання рішення суду без поважних причин.

Вважаючи, що оспорювана постанова не відповідає приписам Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_1 подала на розгляд судом відповідний позов.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Кримінальним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження» (в тексті - Закон), «Інструкцією з організації примусового виконання рішень», та іншими нормативно-правовими актами (по рішенню - Інструкція) (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За ст.ст. 1, 17, 18, 25 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті. У виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, власне ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З наведених положень Закону випливає про: визначення питань, що стосуються загальних засад виконавчого провадження; рішення, що підлягають примусовому виконанню; вимоги до виконавчого документа; порядок прийняття виконавчого документа до виконання; обов`язки виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Як видно з матеріалів справи, 07.10.2016 головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Телявським А.М., на підставі заяви від 05.10.2016 стягувача - Білодіда В.Г., винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 52602659, з примусового виконання виконавчого листа № 755/4989/16-ц від 05.10.2016, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, за яким визначено спосіб участі батька - ОСОБА_2 у вихованні дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у формі зустрічей кожного вівторка, четверга в період часу з 18.00 годин до 20.00 годин та кожної неділі в період часу з 10.00 годин до 13.00 годин, в присутності матері - ОСОБА_4 . В святкові дні визначено спосіб участі батька - ОСОБА_2 у вихованні дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у формі зустрічей протягом двох годин за попередньою домовленістю з матір`ю дитини - ОСОБА_4 та в її присутності.

Матеріали справи свідчать, що 12.06.2018 та 04.09.2018 сторони виконавчого провадження ВП № 52602659, на вимоги державного виконавця, прибули за адресою: АДРЕСА_1 для проведення зустрічі батька ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 , що убачається із наявних у матеріалах виконавчого провадження ВП № 52602659 актів державних виконавців.

Дане, відповідно, вказує про виконання сторонами виконавчого провадження ВП № 52602659 вимог державного виконавця щодо примусового виконання виконавчого листа № 755/4989/16-ц від 05.10.2016, виданого Дніпровським районним судом м. Києва.

12.09.2018 начальником Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Попович Я.В. прийнято постанову ВП № 52602659 про утворення виконавчої групи, зі змісту якої видно про утворення виконавчої групи ВДВС з примусового виконання виконавчого листа № 755/4989/16-ц від 05.10.2016, виданого Дніпровським районним судом м. Києва.

14.09.2018 головним державним виконавцем ВДВС Кидонею Є.В. постановлено здійснити виклик сторін виконавчого провадження ВП № 52602659, з метою з`ясування місця проведення зустрічей за виконавчим документом № 755/4989/16-ц від 05.10.2016, виданим Дніпровським районним судом м. Києва.

24.09.2018 головним державним виконавцем ВДВС Кидонею Є.В. складено акт, за яким встановлено про неявку ОСОБА_1

Цього ж дня, вказаним державним виконавцем, зважаючи на обставини неявки 24.09.2018 ОСОБА_1 , а також враховуючи заяву ОСОБА_2 про виконання рішення у справі № 755/4989/16-ц за адресою: АДРЕСА_1, винесено постанову про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною, згідно якої встановлено час та (або) місця побачення стягувача ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1

25.09.2018 головним державним виконавцем ВДВС Кидонею Є.В. складено акт, в якому зазначено про неявку ОСОБА_1

26.09.2018 державним виконавцем Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кидонею Є.В. винесена спірна постанова.

З оспорюваної постанови випливає, що остання прийнята на підставі ст.ст. 641, 75 Закону.

В рамках зазначених відповідних виконавчих дій, суд вказує, що частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, для встановлення обставин протиправності спірної постанови, необхідним є перевірка судом окресленої постанови на відповідність критеріям, що встановлені в ч. 2 ст. 2 КАС України.

У відповідності ст. 641 Закону України «Про виконавче провадження», виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

Вказані положення Закону знаходять своє відображення в розділі 9 «Інструкції з організації примусового виконання рішень», згідно якого якщо рішенням про встановлення побачення з дитиною не визначено час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, державний виконавець викликає сторони виконавчого провадження з метою визначення часу та (або) місця такого побачення шляхом надіслання викликів одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Сторона виконавчого провадження у разі неможливості з`явитися на призначений час письмово повідомляє про це державного виконавця шляхом подання заяви (клопотання), в якій (якому) зазначає про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною. Державний виконавець визначає час та (або) місце побачення стягувача з дитиною, враховуючи позицію сторін виконавчого провадження та інтереси дитини, шляхом винесення постанови про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною. Якщо сторона виконавчого провадження не з`явилася у визначений у виклиці час до державного виконавця та письмово не повідомила державного виконавця про зручні для неї час та (або) місце проведення побачення стягувача з дитиною, державний виконавець визначає час та (або) місце такого побачення без врахування позиції відповідної сторони виконавчого провадження.

За ст. 75 Закону, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З наведених приписів Закону України «Про виконавче провадження», в їх сукупності, убачається, по-перше, про можливість, у разі, якщо рішенням суду час та місце побачення не визначені, здійснення державним виконавцем перевірки виконання рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення, визначених особисто державним виконавцем, і при цьому, необхідним є врахування останнім позиції сторін виконавчого провадження щодо таких питань. По-друге, підставою для винесення виконавцем постанови про накладення штрафу на боржника є невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії.

Поряд з цим, слід акцентувати, що з положень ст.ст. 18, 28 Закону випливає, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром.

Виходячи з положень ст.ст. 18, 28 Закону України «Про виконавче провадження», варто примітити, що необхідним є як доведення виконавцем до відома сторін про інші документи виконавчого, так і надсилання таких документів виконавцем відповідним адресатам.

Частиною 2 статті 19 Конституції України перебачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наразі, в рамках означеного в частині другій статті 19 Конституції України критерію, а саме: «На підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України», суд вказує, що за своєю сутністю цей критерій випливає з принципу законності, що закріплений у частині другій статті 19 Конституції України - фундаментальна юридична категорія, що є критерієм правового життя суспільства і громадян. Це «комплексне політико-правове явище, що відображає правовий характер організації суспільного життя, органічний зв`язок права і влади, права і держави»; законність - це принцип, метод та режим суворого, неухильного дотримання, виконання норм права всіма учасниками суспільних відносин.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень має бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» має значення, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями розуміються як ті, на наявність яких прямо вказує закон - так звані «прямі повноваження», так і повноваження, які прямо законом не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань) - «похідні повноваження».

«У спосіб» значить, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

З огляду на наведені норми Конституції України та Закону України «Про виконавче провадження», зважаючи, що сторони виконавчого провадження ВП № 52602659 з`являлися 12.06.2018 та 04.09.2018 на виконання вимог державного виконавця, приймаючи до уваги, що з наявних у матеріалах справи поштових відправлень суд унеможливлений дійти однозначного висновку про направлення на адресу позивачки виклику від 14.09.2018 № 59113 у межах виконавчого провадження ВП № 52602659, що, в силу ст.ст. 73, 75 КАС України, свідчить як про відсутність належних та достатніх доказів доведення виконавцем до відома, а по суті вручення, боржнику виклику останнього до виконавця на 24.09.2018, так про і надсилання відміченого документу на його адресу, враховуючи, що матеріали виконавчого провадження ВП № 52602659 не містять доказів направлення на адресу ОСОБА_1 постанови від 24.09.2018 про визначення часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною, згідно якої встановлено час та (або) місця побачення стягувача ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням того, що при винесенні державним виконавцем приміченої постанови не враховано позицію позивачки при визначенні часу та (або) місця побачення стягувача з дитиною станом на вересень 2018 року, обставини чого, в цілому, не вказують на невиконання ОСОБА_1 без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення суду у справі № 755/4989/16-ц, на думку суду, прийняття спірної постанови відбулося не у відповідності до приписів п.п. 1, 3, 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, що є підставою для її скасування, як невмотивованої.

За ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 76 КАС України).

У відповідності до ч.ч. 2, 4 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

За переконанням суду, відповідачем не доведено правомірності прийнятої ним оскаржуваної постанови.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Щодо судових витрат у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, як то відповідача у справі.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 72-78, 241-246, 268-271, 287 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов, з урахуванням заяви б/н від 25.02.2019 «Про зміну підстав позову (в порядку ст. 47 КАС України)», ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову від 26.09.2018 головного державного виконавця Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кидоні Є.В. про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 1 700 грн.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (адреса: 02094, м. Київ, вул. Краківська, 20, ідентифікаційний код - 35011660) понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтею 287 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя К.С. Пащенко