Справа № 540/2281/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/2281/18
Головуючий в 1 інстанції: Морська Г.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні о 14:22 год в м. Херсоні, повний текст рішення виготовлений та підписаний 16 січня 2019 р., по справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просили визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області щодо відмови позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, як членам фермерського господарства "ТУНІКС" земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю), що розташована на території Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району для ведення фермерського господарства, із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_11 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право постійного користування землею, виданого на підставі рішення Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 29 жовтня 1992 року №19, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №110, загальною площею 51,62 га;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області надати позивачам дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, як членам фермерського господарства земельних ділянок в розмірі земельної частки (паю) із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_11 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право постійного користування землею, виданого на підставі рішення Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 29 жовтня 1992 року №19, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №110, загальною площею 51,62 га.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі звернулися до відповідача із заявами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність, як членам фермерського господарства земельних ділянок у розмірі, що не перевищує земельну частку (пай), за рахунок земель, раніше наданих в оренду засновнику ФГ "ТУНІКС" ОСОБА_11. для ведення фермерського господарства. За результатами розгляду заяв позивачів про надання дозволу на розробку проектів землеустрою, позивачам повідомлено, що оскільки земельна ділянка надавалася у користування ОСОБА_11 , право на безоплатну передачу у власність земельної частки (паю) має лише він, іншим позивачам відмовлено в задоволені клопотань. Відмова відповідача оформлена листом №6788/0-2749/0/95-18 від 08.10.2018 року. Не погодившись із висновком відповідача, позивачі зазначили, що відповідно до ст. 7 ЗУ "Про фермерське господарство", ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, члени фермерських господарства мають право отримати безоплатно у власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Також, посилання відповідача у відмові на п.7 ст.118 ЗК України, позивачі вважають невмотивованим, у зв`язку із відсутністю обгрунтувань змісту вказаної підстави для відмови в задоволенні заяв. Тому, за наведених обставин, вважають відмову відповідача протиправною.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, в якому відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що земельна ділянка надавалась у користування ОСОБА_11 , право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки у розмірі частки (паю) згідно чинного законодавства має лише ОСОБА_11 . Апелянт вказує, що дана позиція також висловлена в постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року за № 816/1920/17 та від 14 серпня 2018 року за № 818/1530/17. Виходячи із наведеного, апелянт вважає, що відповідь, викладена у листі Головногоуправління від 08.10.2018 № 6788/0-2749/0/95-18 поністю відповідає вимогам чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів зазначає, що є неправомірними доводи відповідача про необхідність застосування до даних правовідносин висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.06.2018 року № 816/1920/17, оскільки позивачі, будучи членами ФГ "ТУНІКС" з 1992 року, перебували у такому правовому просторі, що не могли набути земельну ділянку у користування за правилами Закону № 2009-ХІІ для подальшого отримання її у власність, оскільки на час створення ФГ "ТУНІКС" діяла норма, що передбачала надання земельної ділянки для створення ФГ виключно майбутньому голові ФГ. Відповідач у листі-відмові повідомляє позивачів про відсутність підстав для задоволення їхніх заяв, через невідповідність місця розташування земельних ділянок вимогам законів прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме п.7 ст.118 ЗК України, при цьому не аргументовуючи зміст вказаної норми. З огляду на зазначене, представник позивачів просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до нової редакції Статуту фермерського господарства "ТУНІКС", затвердженого протоколом загальних зборів членів ФГ "ТУНІКС" від 28.03.2018 року, до складу ФГ входять: засновники - ОСОБА_1. (голова ФГ), ОСОБА_3., ОСОБА_12., члени фермерського господарства - ОСОБА_2., ОСОБА_10., ОСОБА_15., ОСОБА_16., ОСОБА_9., ОСОБА_7., ОСОБА_6., ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 8 Статуту, до земель ФГ "ТУНІКС" належать земельні ділянки, отримані (придбані) засновником у власність, постійне користування та надані господарству в оренду. ФГ "ТУНІКС" створене за рахунок земель, наданих засновнику ФГ ОСОБА_11 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право постійного користування землею серія НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення XI сесії Новопавлівської сільської Ради народних депутатів Великоолександрівського району Херсонської області , зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 110, загальною площею 51,62 га. Фермерське господарство "ТУНІКС" користується вказаною земельною ділянкою.

У вересні 2018 року позивачі подали до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області письмові заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, як членам фермерського господарства, в розмірі земельної частки (паю), на території Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району для ведення фермерського господарства, із земель, раніше наданих засновнику фермерського господарства ОСОБА_11 для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право постійного користування землею, виданого на підставі рішення Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 29 жовтня 1992 року №19, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №110, загальною площею 51,62 га, у яких було зазначено, що заявники не використали право на безоплатне отримання земельної ділянки за даним цільовим призначенням, до заяви додані відповідні документи, визначені Законом України "Про фермерське господарство" та Земельним кодексом України.

Листом від 08.10.2018 року № 6788/0-2749/0/95-18 відповідач відмовив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15., ОСОБА_9., ОСОБА_10 у задоволенні заяв про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність на території Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області для ведення особистого селянського господарства. Причинами відмови зазначив наступне.

"…Оскільки, земельна ділянка надавалася у користування ОСОБА_11 , право на безоплатну передачу у власність земельної ділянки в розмірі земельної частки (паю) згідно чинного законодавства має лише ОСОБА_11 .

За інформацією відділу у Великоолександрівському районі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області громадянин ОСОБА_11 помер.

Враховуючи викладене у Головного управління відсутні правові підстави для задоволення Ваших клопотань.

Додатково повідомляємо, що відповідно до Статуту фермерського господарства "Тунікс", затвердженого рішенням зборів господарства від 28.03.2018 р., гр. ОСОБА_11 , якому надано земельну ділянку на підставі державного акта на право постійного користування серії НОМЕР_2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 20.04.1998 р. за № 110, відсутній серед членів даного фермерського господарства.

Виходячи з вищезазначеного, повідомляємо що у Головного управління відсутні правові підстави для задоволення Ваших клопотань, в зв`язку з невідповідністю місця розташування земельних ділянок вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме пункту 7 статті 188 Кодексу".

Позивачі вважають, що така відмова порушує їхні права, у зв`язку із чим звернулися до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у листі-відмові від 08.10.2018 року №6788/0-2749/0/95-18 відповідач не навів законодавчо обґрунтованих підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, суд вважає, що у Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області відсутнє право адміністративного розсуду, відтак належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача надати позивачам вищезазначений дозвіл, а тому дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7., ОСОБА_15., ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а відтак - про задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Згідно із п. а) ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ст. 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Згідно ст. 32 ЗК України Громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.

Дія частини першої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.

Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Відповідно до приписів ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).

Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).

Дія частин першої та другої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).

Частиною 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст. 118 ЗК України Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року справі № 21-358а13 та в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Судом першої інстанції встановлено, що відмова відповідача у наданні позивачам дозволу на розробку проекту землеустрою, що викладена у листі від 08.10.2018 року № 6788/0-2749/0/95-18 ґрунтується, зокрема, на тому, що право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки має лише той член фермерського господарства, який раніше отримав її у користування.

Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею виданий ОСОБА_11 для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі рішення Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 29.10.1992 року №19.

Фермерське господарство "ТУНІКС", як вбачається зі статуту Господарства, створено за рахунок вказаної вище земельної ділянки, яка надана у користування засновнику Господарства, ОСОБА_11 .

Позивачі є членами ФГ "ТУНІКС".

Отже, зазначена земельна ділянка фактично використовується фермерським господарством "ТУНІКС", яке й було створене для цілей, визначених Статутом юридичної особи, а саме для ведення фермерського господарства з метою виробництва товарної сільськогосподарської продукції.

На час отримання ОСОБА_11 земельної ділянки у довічне успадковуване володіння та створення ФГ "ТУНІКС" (1992 р.) діяли норми Земельного кодексу України від 18.12.1990 року та Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" від 20.12.1991 року № 2009-ХІІ (далі - Закон № 2009-ХІІ), яким визначалися правові основи створення та діяльності селянських (фермерських) господарств в Україні.

Земельним кодексом України від 18.12.1990 року, зокрема, статтею 6 передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2009-ХІІ «Про селянське (фермерське) господарство» селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією.

На ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею або приватної власності (ч. 4 ст. 2 Закону № 2009-ХІІ).

Земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або в оренду ( ч. 1 ст 5 Закону № 2009-ХІІ).

Для ведення селянського (фермерського) господарства надаються у довічне успадковуване володіння і приватну власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 гектарів сільськогосподарських угідь і 100 гектарів усіх земель ( ч. 1 ст. 6 Закону № 2009-ХІІ).

Після одержання Державного акта на право приватної власності або довічного успадковуваного володіння землею чи укладення договору на оренду селянського (фермерського) господарства підлягає державній реєстрації в районній, міській Раді народних депутатів, що надала земельну ділянку у довічне успадковуване володіння, приватну власність або користування (ч. 1 ст. 8 Закону № 2009-ХІІ).

Після відведення земельної ділянки в натурі і одержання Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею, приватної власності або договору на оренду земельної ділянки та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи; одержує печатку із

своїм найменуванням і адресою; відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку; вступає в ділові відносини з іншими підприємствами, установами та організаціями; визнається як самостійний товаровиробник державними і господарськими органами при плануванні економічного і соціального розвитку

регіону(ч. 2 ст. 8 Закону № 2009-ХІІ).

Таким чином, із аналізу наведених вище норм Земельного кодексу України від 18.12.1990 року та Закону № 2009-ХІІ слідує, що Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею у розмірі не більше 50 га видавався на ім`я голови та засновника селянського (фермерського) господарства з метою створення (фермерського) господарства для вироблення товарної сільськогосподарської продукції.

Законодавством України, яке діяло на час отримання ФГ "ТУНІКС" земельної ділянки у розмірі 50 га не було передбачено отримання земельних ділянок кожним членом фермерського господарства на праві довічного успадковуваного володіння чи на праві користування.

Право на отримання земельної ділянки безоплатно у власність членами фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю) із земель, наданих їм раніше у користування закріплено у ст.32 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року та у статті 13 Закону України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що позивачі, будучи членами ФГ "ТУНІКС" з 1992 року, перебували у такому правовому просторі, що не могли набути земельну ділянку у користування за правилами Закону № 2009-ХІІ для подальшого отримання її у власність, оскільки на час створення ФГ "ТУНІКС" діяла норма, що передбачала надання земельної ділянки для створення ФГ виключно майбутньому голові ФГ.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на позивачів розповсюджуються правила ч. 1 ст. 32 ЗК України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 року № 973-ІV щодо одержання безоплатно у власність земельних ділянок в розмірі земельної частки (паю) із земель, раніше наданих у користування ОСОБА_11 , як голові ФГ "ТУНІКС" на умовах довічного успадковуваного володіння.

Водночас суд зауважує, що Земельний кодекс України, норми якого діють на сьогодні, у жоден спосіб не обмежує право громадян на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю) та не встановлює додаткових умов для реалізації громадянами такого права.

Посилання апелянта на правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 р. у справі № 816/1920/17 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у цій справі інші обставини, а саме із заявою про затвердження проекту, щодо надання спірної земельної ділянки у власність звернулась особа, яка не має права постійного користування і не є членом фермерського господарства.

У справі, що розглядається, позивачі є членами Фермерського господарства «ТУНІКС» та земельна ділянка використовується фермерським господарством, яке було створено для цілей, визначених статутом.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що спірна відмова прийнята без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без урахування принципу пропорційності та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З приводу правомірності задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розроблення проекту землеустрою та доводів апелянта про втручання судами в дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи зазначену позовну вимогу, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачів є зобов`язання відповідача надати вищезазначений дозвіл.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 та Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ч.2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, щодо протиправності відмови Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області стосовно надання позивачам дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, та що належним способом захисту порушених прав позивачів слугуватиме судове рішення про зобов`язання відповідача надати зазначений дозвіл.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Херсонського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 14 січня 2019 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20.06.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов