Справа № 160/9407/18
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 червня 2019 року м. Дніпросправа № 160/9407/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Суховарова А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 (головуючий суддя Кучма К.С.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо не поновлення їй виплати пенсії за вислугу років;

- зобов`язати відповідача перерахувати розмір та поновити їй виплату пенсії за вислугу років, починаючи з 07.10.2009 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, врахуванням понаднормативного стажу роботи відповідно до ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 до липня 1995 року проживала у м. Кривому Розі та отримувала пенсію за вислугу років, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку із чим виплату пенсії було припинено. У серпні 2018 року представником позивача за довіреністю - ОСОБА_2 було подано заяву до відповідача про перерахунок та поновлення виплати пенсії за вислугу років з 07.10.2009 року, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому, дитині війни, здійснити запит пенсійної справи, інших недостатніх для поновлення виплати пенсії документів, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 року відповідно до пенсійної реформи. Проте, листом №924/03.15/12 від 17.08.2018 року відповідачем у поновленні виплати пенсії було відмовлено. Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення їй виплати пенсій за віком, а тому вона звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за вислугу років та зобов`язано відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років, починаючи з 08.08.2018 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України. У задоволенні решти позову - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що підстав для відмови у поновленні виплати пенсії позивачу у відповідача не було. При цьому суд першої інстанції критично поставився до посилання відповідача щодо неможливості поновлення пенсійних виплат позивачу, враховуючи, що пенсійну справу ОСОБА_1 було передано до архіву, у зв`язку із від`їздом на постійне місце проживання за кордон, оскільки пенсійний орган не може посилатися на перебування в архіві пенсійної справи як на підставу для відмови, отже такі підстави щодо відмови у перерахунку пенсії та поновленні її виплати - відсутні. При цьому суд першої інстанції зобов`язав відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років позивачу, починаючи з 08.08.2018 року, тобто з моменту звернення до Пенсійного органу, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, що відповідає матеріалам справи. Разом з тим, суд першої інстанції зазначив про безпідставність вимог позивача щодо зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу саме з моменту набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25рп/2009; зазначив про зобов`язання позивача подати заяву до відповідного управління ПФУ про поновлення пенсії.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить змінити рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким зобов`язати перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років, починаючи з 07.10.2009 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, врахуванням понаднормованого стажу роботи відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017. Вважає, що оскаржуване рішення в частині прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що нараховані суми пенсії не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить залишити без змін рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Посилається на те, судом першої інстанції правомірно застосовано норми ст. 122 КАС України та призначено виплату пенсії, починаючи з дня звернення до пенсійного органу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що до липня 1995 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала у АДРЕСА_1 та отримувала пенсію за вислугу років, потім виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку із чим виплату пенсії було припинено.

08.08.2018 року представник позивача за довіреністю - ОСОБА_2 звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області через Покровський відділ обслуговування громадян в м. Кривому Розі (сервісний центр) із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за вислугу років з 07.10.2009 року, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому, дитині війни, здійснити запит пенсійної справи, інших недостатніх для поновлення виплати пенсії документів, здійснити осучаснення пенсії з 01.10.2017 року, відповідно до пенсійної реформи України (а.с.9).

Відповідач у поновленні виплати пенсії відмовив. В обґрунтування відмови зазначено, що відповідно до п.1.1 Порядку №22-1, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто, відповідно до п.2.9 зазначеного Порядку, особа, яка звертається за пенсією повинна пред`явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації). Враховуючи, що відсутні документи, що засвідчують факт проживання ОСОБА_1 на території України та відсутня інформація щодо призначення будь-якого виду пенсії на території України, тому для поновлення виплати пенсії за вислугу років немає законних підстав (а.с.8).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Закону України «Про пенсійне забезпечення", норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846).

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для виплати пенсій відповідач зобов`язаний відновити виплату пенсій позивачу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення"). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від Об.04.1993 № 258).

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, у зв`язку з чим застосуванню не підлягають.

Відповідно до п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. вказаними нормами Закону (ст. 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином у Рішенні Конституційного Суду чітко зазначено, - що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно вад того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України не залежно від того, чи проживає громадянин України в Україні чи за її межами.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача перерахувати розмір та поновити позивачу виплату пенсії за вислугу років, починаючи з 07.10.2009 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни, з урахуванням понаднормативного стажу роботи відповідно до ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 року, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до частин 1, 2 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

З 1 січня 2018 року для осіб, які досягли віку 65 років, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі 40 відсотків мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до п.4-1 Прикінцевих положень Закону, мінімальний розмір пенсії за віком, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за наявності у чоловіків 25 років, а у жінок 20 років страхового стажу. Збільшення пенсії, передбачене абзацом другим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам.

Згідно із ст.ст.1, 2, 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у тому числі пенсій, у випадку порушення строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого органу, які виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Відповідно до ст.ст.2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 р. №1282-ХІІ в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101%, пенсія підлягає обов`язковій індексації.

Частиною 2 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за вислугу років позивачу, починаючи з 08.08.2018 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, що відповідає матеріалам справи та зазначив про безпідставність вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу саме з моменту набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25рп/2009, тобто з 7 жовтня 2009 року, оскільки, з 1995 року позивач не отримувала призначену пенсію з підстав виїзду та проживання за кордоном та з заявою про поновлення пенсії до відповідача 7 жовтня 2009 року не зверталася.

Натомість, заява про призначення/поновлення пенсії до відповідного управління Пенсійного фонду України в даному випадку є обов`язковою.

Після прийняття та опублікування Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009, позивач не звертався до відповідача з заявою про відновлення пенсії, а відтак розпочався відлік строку звернення до адміністративного суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 3 ст. 123 КАС України).

Частина 4 цієї статті передбачає, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів апеляційної інстанції вказує, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, а також елементом правової визначеності. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням процесуальними правами, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Таким чином, враховуючи те, що з позовом ОСОБА_1 звернувся 12.12.2018 (згідно штампу вхідної кореспонденції окружного суду), а вимоги просила задовольнити, починаючи з 07 жовтня 2009 року, та враховуючи те, що з заявою про поновлення пенсії вона звернулась 08 серпня 2018 року, то колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню саме з 08 серпня 2018 року. В частині заявлених позовних вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 08 серпня 2018 року, то колегія суддів апеляційної інстанції вказує на те, що позивачем попущено строк звернення до суду за захистом своїх прав без поважних на те причин, тому позовні вимоги за цей період, включно, підлягають залишенню без розгляду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 552/1380/17.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, що покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бутим підставою для його скасування.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.02.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 10.06.2019.

Головуючий суддя Ю.В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя А.В. Суховаров