Справа № 620/335/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2019 року Справа № 620/335/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Літвіної Н.М.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Вторих А.В.,

представників відповідачів Васильченка Ю.В., Зазуляка В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_2

до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського,

військової частини НОМЕР_1 ,

третя особа, яка не заявляє
самостійні вимоги
на предмет спору: Чернігівський об`єднаний міський територіальний

центр комплектування та соціальної підтримки

про визнання дій протиправними, скасування наказів, поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Національного університету оборони України імені Івана Черняховського (далі відповідач-1), військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Чернігівський об`єднаний міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про:

1) визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 та скасування наказів:

- від 21.11.2018 р. № 79 про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани;

- від 28.11.2018 р. № 81 про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді суворої догани;

- від 03.12.2018 р. №284 про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність;

- від 26.12.2018 р. № 300 в частині порушення клопотання перед начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського про накладення на позивача дисциплінарного стягнення «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю»;

- від 28.12.2018 р. № 261 про звільнення позивача та виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення;

2) визнання протиправними дій начальника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського та скасування наказів:

- від 27.12.2018 р. № 422 про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю;

- від 27.12.2018 р. № 34 РС про звільнення позивача з військової служби в запас через службову невідповідність;

3) поновлення позивача на військовій службі;

4) зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року позов в частині вимог про визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 та скасування наказів від 21.11.2018 р. № 79, від 28.11.2018 р. № 81, від 03.12.2018 р. № 284 було залишено без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу на новий розгляд, посилаючись на те, що копії оскаржуваних наказів йому були видані лише після порушення провадження у цій справі, що акти про його відмову від ознайомлення з наказами є фіктивними, що він не міг фізично ознайомитися з трьома наказами одразу, що показання свідків, допитаних судом є неправдиві, а заява про виклик свідків була подана відповідачем з порушенням процесуальних строків та порядку, встановленого ст. 92 КАС України.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржувана ним ухвала суду прийнята за неповно та неправильно встановлених обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання про залишення позову без розгляду.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.05.2019 р. відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем Національним університетом подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, наполягаючи на тому, що факт обізнаності позивача щодо прийняття відносно нього спірних наказів ще 29.11.2018 р. та 03.12.2018 р. підтверджується матеріалами справи, що позивач також міг та повинен був дізнатися про ці накази й 04.12.2018 р. під час складання відносно нього адміністративного протоколу за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП, а також, що він жодного разу не звертався у вказаний період до уповноважених посадових осіб з приводу отримання копій таких наказів, зокрема в порядку, визначеному Дисциплінарним статутом ЗСУ.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.09.2017 р. позивачем з Міністерством оборони України в особі т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового, сержантського та старшинського складу терміном на три роки.

Наказом першого заступника Міністра оборони України від 09.02.2018 р. № 7-РС прапорщика ОСОБА_2 призначено на посаду 33-ї бази забезпечення навчального процесу НУ ім. Івана Черняховського.

Наказами командира військової частини НОМЕР_1 від 26.10.2018 р. № 250, від 31.10.2018 р. № 254 та від 26.11.2018 р. № 276 призначено проведення службових розслідувань, про проведення яких позивач був повідомлений та надавав відповідні пояснення.

За наслідками вищевказаних службових розслідувань на ОСОБА_2 накладено дисциплінарні стягнення, а саме прийнято накази:

- від 21.11.2018 р. № 79, яким за порушення вимог військової дисципліни на прапорщика ОСОБА_2 накладено догану;

- від 28.11.2018 р. № 81, яким за порушення ст.ст. 11, 30, 35 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ, відповідно до ст. 64 Дисциплінарного статуту ЗСУ, на старшину роти охорони прапорщика ОСОБА_2 накладено сувору догану;

- від 03.12.2018 р. № 284, яким за порушення вимог військової дисципліни позивача попереджено про неповну службову відповідність.

Командування ВЧ НОМЕР_1 вживало заходів для належного і своєчасного ознайомлення позивача із зазначеними наказами про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, однак позивач від ознайомлення відмовився, про що складено затверджені та підписані уповноваженими особами акти від 29.11.2018 р., від 03.12.2018 р.

Факт відмови ОСОБА_2 від ознайомлення з оскаржуваними наказами також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , допитаних у судовому засіданні, які, перебуваючи під присягою та будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, зазначили, що вищевказані накази доводились позивачу до відома особисто в кабінеті, однак підписувати їх він відмовився.

29.11.2018 р. та 03.12.2018 р. позивач знав про винесення відносно нього наказів від 21.11.2018 р. № 79, від 28.11.2018 р. № 81 та від 03.12.2018 р. № 284.

З даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 24.01.2019 р., поважних причин пропуску строку звернення до суду в частині оскарження зазначених наказів не навів, доказів на підтвердження своїх доводів щодо необізнаності суду не надав.

Судова колегія встановила, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що командування військової частини НОМЕР_1 вжило всіх можливих та необхідних заходів для ознайомлення позивача з наказами від 21.11.2018 р. № 79, від 28.11.2018 р. № 81, від 03.12.2018 р. № 284, про що складено відповідні акти, підписані уповноваженими особами, в яких зафіксовані такі обставини та відмова позивача від підпису про ознайомлення. Також судом наголошено, що ці обставини підтверджуються показаннями свідків, попереджених судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, які зазначили, що ці накази доводилися до відома позивача особисто в кабінеті, зачитувалися при ньому, але він відмовився від підпису про ознайомлення з ними.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач дізнався про порушення своїх прав ще 29.11.2018 р. та 03.12.2018 р., але до суду звернувся з цим позовом лише 24.01.2019 р., тобто з пропуском місячного строку за відсутності поважних причин.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.ч. 1, 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом восьмим частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Отже, законодавством регламентовано спеціальний місячний строк оскарження до суду рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у справах про звільнення з публічної служби, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

При цьому, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежено, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справи «Стаббігс на інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії»).

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріалами справи, зокрема актами від 29.11.2018 р. та від 03.12.2018 р. та показаннями свідків, наданими у ході розгляду справи в суді першої інстанції, підтверджується, що станом на вказані дати позивач повинен був та мав реальну можливість дізнатися про притягнення його до дисциплінарної відповідальності наказами від 21.11.2018 р., 28.11.2018 р. та 03.12.2018 р. та звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, які він вважає порушеними, у межах строків, регламентованих ст. 122 КАС України.

Водночас, реалізація особою наданих їх прав залежить від її власного волевиявлення.

Разом з тим, жодних поважних причин, які б об`єктивно унеможливили своєчасне подання ним позовної заяви у строку, встановленого КАС України, апелянтом не наведено і відповідних доказів суду не надано.

Доводи апелянта про те, що копії оскаржуваних наказів йому були видані лише після порушення провадження у цій справі, не спростовують факту щодо його обізнаності з приводу існування цих наказів та накладення на нього відповідних дисциплінарних стягнень.

Посилання апелянта на те, що суд постановив ухвалу, спираючись на неправдиві показання свідків та фіктивні акти, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами у розумінні ст. 73, 74 КАС України. Разом з тим, колегія суддів відзначає, що обидва свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень і показання яких зафіксовані технічним звукозаписом суду, що мітиться в матеріалах справи, підтвердили, що позивач був ознайомлений зі всіма вищезазначеним наказами від 21.11.2018 р., 28.11.2018 р. та 03.12.2018 р., що йому зачитувався їх зміст і він особисто відмовився отримати їх копії та за них розписатися, про що складено відповідні акти.

При цьому, апелянт, стверджуючи про фіктивність таких актів та неправдивість показань зазначених свідків, не надав суду жодних доказів, зокрема щодо його звернення з цього приводу до відповідних правоохоронних органів.

Твердження апелянта про те, що він не міг ознайомитися з двома наказами одночасно і що це, на його думку, є доказом фіктивності актів від 29.11.2018 р., є необґрунтованими, оскільки вказані акти /Т.1 а.с.192, 212/ фіксують обставини, які були виявлені, і законодавством не вимагається складання таких актів одномоментно (паралельно) з поточними обставинами.

Доводи апелянта про те, що заява про виклик свідків була подана відповідачем з порушенням процесуальних строків та порядку, встановленого ст. 92 КАС України, колегія суддів приймає до уваги, але зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 65 КАС України, свідок також може бути викликаний за ініціативою суду. Положеннями статті 65 КАС України не визначено стадію судового розгляду, на якій або до початку якої, суд може викликати свідка, а також не передбачено постановлення відповідної письмової ухвали.

Крім того, статтею КАС України чітко визначено підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції і обставини, на які посилається апелянт, таких підстав не надають.

Перевіряючи всі доводи апелянта, колегія суддів також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду в частині позовних вимог про визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 та скасування наказів від 21.11.2018 р. № 79, від 28.11.2018 р. № 81, від 03.12.2018 р. № 284 та відсутності поважних причин для його поновлення.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року без змін.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 18 червня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: