Справа № 160/8892/18
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2019 року м. Дніпросправа № 160/8892/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Ясенової Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року (суддя Конєва С.О.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у листопаді 2018 року звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби України в Дніпропетровській області щодо відмови в проведенні розрахунку розміру грошового забезпечення з оформлення всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років відповідно до вимог п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб»; зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Дніпропетровській області провести розрахунок розміру грошового забезпечення, оформити всі необхідні документи та подати їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для призначення позивачеві пільгової пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб»; визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови призначити позивачу пільгову пенсію за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», викладену в листі від 01.06.2018 за № Ч 7921-18, як вчинені без урахування даних особистої справи; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити позивачеві пільгову пенсію за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 02 квітня 2015 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за минулий час, а саме з 02 квітня 2015 року, відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 28.01.1986 по 28.10.1996 проходив службу в органах внутрішніх справ Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області, з 07.04.1997 по 25.05.1999 проходив службу в органах податкової міліції Головного управління податкової міліції ДПІ у м. Дніпропетровську ДПА України, що підтверджується трудовою книжкою, копія якої міститься в матеріалах справи.

Наказом ДПА України в Дніпропетровській області № 249-о від 01.06.1999 був звільнений зі служби в органах податкової міліції за власним бажанням.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та виплатити неодержану своєчасно пенсію за минулий час, за три роки, з дня надходження документів для призначення пенсії.

Головне управління ДФС у Дніпропетровській області листом від 20.04.2018 повідомило ОСОБА_1 , що норма п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 втратила чинність на підставі внесених змін Законом України № 3591-IV від 04.04.2006, а тому законні підстави для призначення пенсії відсутні.

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою, в якій також просив призначити пенсію відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та виплатити неодержану своєчасно пенсію за минулий час, за три роки, з дня надходження документів для призначення пенсії.

Листом № Ч 7921-18 від 01.06.2018 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії, оскільки на момент звільнення він не досяг 45-річного віку та не мав загального страхового стажу 25 років, а тому права на призначення пенсії не має.

Не погодившись з відмовами відповідачів, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що до даних спірних правовідносин норми п. б ч.1 ст.12 Закону № 2262 у редакції від 04.07.2002, які діяли до 29.04.2006 та якими було встановлено право осіб відповідної категорії на призначення пенсії за вислугу років незалежно від підстав та часу звільнення і досягнення ними 45-річного віку, не можуть бути застосовані, оскільки п. б ч. 1 ст. 12 Закону № 2262 у зазначеній редакції був чинний до 29.04.2006 та у період дії вказаної редакції даної норми позивач не досягнув 45-річного віку та не набув права на призначення вказаної пенсії у редакції, чинній з 04.07.2002 до 29.04.2006, а досягнув його лише 24.09.2010, тобто коли вказана редакція п. б ч. 1 ст. 12 Закону № 2262 вже більш ніж чотири роки втратила чинність. Таким чином, норми п. б ч. 1 ст. 12 Закону № 2262 у редакції, яка діяла у період з 04.07.2002 до 29.04.2006, не можуть бути застосовані до даних правовідносин, оскільки на момент досягнення позивачем 45-річного віку вони не діяли. Право на призначення пенсії за вислугу років може бути реалізовано позивачем лише на підставі тих норм, які діють на час виникнення права на її призначення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції до 29.04.2006, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба, служба в органах внутрішніх справ або служба в державній пожежній охороні.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» № 3591-IV від 4 квітня 2006 року внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема, пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не з моменту звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Застосуванню підлягає Закон в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення пенсії.

Незалежно від підстав та часу звільнення, правом на призначення пенсії за вислугу років користуються перелічені в статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи, які досягли на час звернення за призначенням пенсії 45-річного віку - до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» № 3591-IV від 4 квітня 2006 року.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі № 404/8137/13-а.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 45-річного віку досяг ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто саме з вказаної дати в останнього мало б виникнути право на призначення пенсії за вислугу років за умови чинності пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції до 29.04.2006.

Проте, станом на 24 вересня 2010 року діє нова редакція пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якою передбачено, як обов`язкову умову призначення пенсії за вислугу років, - досягнення особою 45-річного віку на день звільнення зі служби.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносин застосуванню підлягає норма пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції після 29.04.2006, що свідчить про відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, оскільки ОСОБА_1 не досяг 45-річного віку на день звільнення зі служби.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 06 лютого 2012 року, постанови Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 01 липня 2014 року та від 10 лютого 2015 року, які долучені до матеріалів справи, оскільки вказанні рішення стосуються осіб, які досягли 45-річного віку до внесення змін до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а також справи щодо призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до іншої норми закону, тобто вказані судові рішення ухвалені у правовідносинах, які не є подібними до спірних.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року в адміністративній справі № 160/8892/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 20 червня 2019 року та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повна постанова складена 20 червня 2019 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров

суддя Т.І. Ясенова