Справа № 400/179/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/179/19

Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Час і місце ухвалення: 11.04.2019р., м.Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

23.01.2019 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу у 2012-2018р. разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, передбаченому ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25.12.1998 року), та зобов`язання виплатити ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, недоплачену щорічну разову грошову допомогу, яка виплачується до 5 травня, відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25.12.1998 року) за 2012 рік - 3515 грн., за 2013 рік - 3725 грн., за 2014 рік - 3950 грн., за 2015 рік - 3870 грн., за 2016 рік - 4730 грн., за 2017 рік - 14800 грн., за 2018 рік - 17350 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 07.05.2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що її право на отримання разової грошової допомоги до 5 травня у 2012-2018р.р. році не реалізовано в повному обсязі, оскільки їй нарахована та виплачена вказана допомога у розмірі, який не відповідає ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно якої сума разової грошової допомоги до 5 травня дорівнює сумі п`яти мінімальних пенсій за віком.

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки її доводам, що право на отримання щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій не може бути залежним від бюджетних асигнувань і потребує фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України.

У зв`язку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року з прийняттям нового судового рішення - про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради 14.06.2019 року подав письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач просить врахувати пропуск позивачем строку звернення до суду, встановленого ст.122 КАС України.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 ) та має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій.

В 2012-2018р.р. позивачу здійснена виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в наступних розмірах:

- у 2012 році - 675 грн., який визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року №1381;

- у 2013 році - 745 грн., який визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2013 року №149;

- у 2014 році - 795 грн., який визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 16.04.2014 року №102;

- у 2015 році - 875 грн., який визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2015 року №147;

- у 2016 році - 920 грн., який визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №141;

- у 2017 році - 1200 грн., який визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року №223;

- у 2018 році - 1265 грн., який визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 року №170.

Вважаючи таку виплату незаконною, через те, що здійснена вона була в розмірі який не відповідає ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25.12.1998 року), позивач звернулася із позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було допущено порушення прав позивача, оскільки виплата у 2012-2018 роках щорічної разової грошової допомоги до 5 травня проводилася в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Предметом спору є оскарження ОСОБА_1 бездіяльності Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради щодо невиплати у 2012-2018р. на її користь разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, передбаченому ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25.12.1998 року).

Частинами 1, 2 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи з позовом про оскарження бездіяльності відповідача щодо невиплати у 2012-2018р. на її користь в належному розмірі разової грошової допомоги до 5 травня ОСОБА_1 звернулася до суду 23.01.2019 року, тобто з пропуском строку, передбаченого статтею 122 КАС України.

В поданому позові позивач просила поновити пропущений строк звернення з позовом до суду, однак не зазначала поважних причин його пропуску.

При відкритті провадження у справі суд першої інстанції ухвалою від 24.01.2019 року поновив ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду без обґрунтування такого висновку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу на те, що лише пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений.

Кодекс адміністративного судочинства України не містить вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Дотримання строків звернення до суду є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права.

Колегія суддів вважає, що про порушення своїх прав щодо отримання разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, який, на її думку, не відповідає ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач повинна була дізнатися при виплаті щорічно на її користь такої допомоги.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що адміністративний позов в частині вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, у 2012-2017р. разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, передбаченому ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25.12.1998 року) та зобов`язання виплатити таку допомогу за 2012-2017р.р. було подано позивачем після закінчення строків, установлених законом, а тому суд першої інстанції, відповідно до ст.123 КАС України, повинен був залишити адміністративний позов у відповідній частині без розгляду.

Більше того, колегія суддів зазначає, що у відзиві на позов Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради зазначав про пропуск позивачем строку звернення до суду та необхідність застосування наслідків пропуску такого пропуску, встановлених процесуальним законодавством.

Щодо вимог позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу у 2018 році разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, передбаченому ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25.12.1998 року) та зобов`язання виплатити ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, недоплачену щорічну разову грошову допомогу, яка виплачується до 5 травня, відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25.12.1998 року) за 2018 рік в розмірі 17350 грн., то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до приписів ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Згідно ст.17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджету.

Відповідно до ч.2 ст.4 Бюджетного кодексу України Бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.

Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України від 28.12.2014р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності 01.01.2015р., розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Законом України від 28.12.2014р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня встановленого ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997р. у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Таким чином, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент спірних правовідносин.

Враховуючи, що Закон України від 28.12.2014р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийнятий пізніше Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», то у даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 р. №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин».

Так, постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» від 14.03.2018 року №170 з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено, що у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад.

Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах: особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3685 гривень; II групи - 3265 гривень; III групи - 2845 гривень; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 1265 гривень.

Під час розгляду справи підтверджено, що виплата позивачу у 2018 році разової щорічної грошової допомоги до 5 травня проведена у розмірі, визначеному Постановою КМУ від 14.03.2018 року №170.

Наведене свідчить про те, що відповідачем у 2018 році правомірно було виконано зобов`язання перед позивачем.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що виплачуючи позивачу у 2018 року допомогу до 5 травня у розмірі, визначеному постановою КМУ від 14.03.2018 року №170, відповідач діяв у межах повноважень та у відповідності до законів та Конституції України.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог за 2018 рік є правомірним, оскільки невиплата позивачу зазначеної допомоги у розмірі, визначеному ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», викликана не протиправними діями Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, а прийняттям законодавцем нового закону, яким установлено, що положення, зокрема, ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання апелянта на звуження відповідачем обсягу наданих йому Законом прав, оскільки Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому, рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні позову, що стосується виплати разової грошової допомоги до 5 травня за 2018 рік висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ґрунтуються на не правильному трактуванні норм матеріального права, а тому підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України встановлено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання щодо позовних вимог ОСОБА_1 за 2012-2017р.р. було порушено норми процесуального права, а тому рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у відповідній частині підлягає скасуванню, а позовна заява - залишенню без розгляду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції від 11.04.2019 року слід залишити без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради щодо невиплати позивачу у 2012-2017р. разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, передбаченому ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25.12.1998 року) та зобов`язання виплатити ОСОБА_1 , як учаснику бойових дій, недоплачену щорічну разову грошову допомогу, яка виплачується до 5 травня, відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 25.12.1998 року) за 2012 рік - 3515 грн., за 2013 рік - 3725 грн., за 2014 рік - 3950 грн., за 2015 рік - 3870 грн., за 2016 рік - 4730 грн., за 2017 рік - 14800 грн. - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині залишити без розгляду.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук