Справа № 140/391/19
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4986/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Попка Я.С., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року, ухвалене суддею Димарчук Т.М. у м. Луцьку о 12 год. 39 хв. у справі № 140/391/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, 18 лютого 2019 року звернувся з позовом до суду у якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ № 424 від 06 лютого 2019 року «Про проведення фактичної перевірки».

Позовні вимоги мотивовано тим, що наказ № 424 від 06 лютого 2019 року «Про проведення фактичної перевірки» не відповідає вимогам, які ставляться до відповідного наказу, а саме не містить найменування та реквізитів суб`єкта господарювання, який перевіряється, а також періоду діяльності, який підлягає перевірці.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач виходить з тих мотивів, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, а оцінка обставинам справи надана неповно. Позивач вважає, що порушення порядку проведення перевірки, зокрема, щодо прийняття наказу про проведення перевірки, який не відповідає вимогам законодавства до відповідних наказів, свідчить про незаконність проведення перевірки та недопустимість зібраних в результаті її проведення доказів.

Позиція відповідача зводиться до того, що у разі, якщо платником податків було допущено контролюючий орган до проведення перевірки, то позивач втратив своє право на оскарження наказу про проведення перевірки. Відповідач зазначає, що видання керівником податкового органу наказу про призначення перевірки зазвичай не створює небезпеки інтересам платника податків.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки учасники справи не заявили клопотання про розгляд справи за їх участі.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено те, що ОСОБА_1 17.06.2008 року зареєстрована як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку в Луцькій ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області, що підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

06.02.2019 на підставі пп.20.1.10, 20.1.11 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1 ст. 75, пп. 80.2.5, п. 80.2 ст. 80 ПК України, Законів України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», начальником ГУ ДФС у Волинській області прийнято наказ № 424 «Про проведення фактичної перевірки», відповідно до якого з метою перевірки дотримання чинного законодавства щодо обігу алкогольних напоїв і тютюнових виробів наказано забезпечити проведення фактичної перевірки господарської одиниці торгового об`єкту, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з питань дотримання вимог ПК України, Законів України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та інших нормативно-правових актів, які регулюють ліцензування, виробництво, обіг, зберігання спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, перевірку провести протягом 10 діб, починаючи з 07.02.2019 року.

07.02.2019 головними державними ревізорами-інспекторами ГУ ДФС у Волинській області, на підставі наказу від 06.02.2019 року № 424 та направлень на перевірку № 076, № 077, № 078 від 06.02.2019 року проведено фактичну перевірку господарської одиниці торгового об`єкта № 6, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з питань дотримання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами.

За результатами проведеної перевірки на підставі наказу № 424 від 06.02.2019 року, посадовими особами податкового органу складено акт про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами № 03//40-01/294050641 від 07.02.2019 року, який отримано позивачем.

На підставі акта перевірки № 03//40-01/294050641 від 07.02.2019 року, ГУ ДФС у Волинській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.02.2019 року № , яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 18 325,00 грн.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має право захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотримання якого покладено на контролюючі органи.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Як слідує з положень п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, суди перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, в першу чергу повинні з`ясувати, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Наведена вимога відноситься до завдань та основних засад адміністративного судочинства, на яких побудований адміністративний процес та є необхідною для забезпечення верховенства права.

Як уже зазначалось вище, 06.02.2019 року начальником ГУ ДФС у Волинській області прийнято наказ № 424 «Про проведення фактичної перевірки».

Спірним питанням у межах даних правовідносин є належне оформлення наказу про проведення фактичної перевірки, а також наявність у ньому вичерпного переліку відомостей, передбачених положеннями пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України.

За змістом підпункту 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної перевірки регламентовано статтею 80 Податкового кодексу України, відповідно до якої фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених у пункті 80.2 цього Кодексу.

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу.

За змістом абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України умовою допуску посадової особи контролюючого органу до проведення фактичних перевірок за наявності підстав для її проведення є пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема такого документу як копія наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Виходячи з аналізу наказу про проведення перевірки, правовою підставою для проведення перевірки є підпункт 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України та наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що підстава для проведення перевірки не доведена до позивача, в наказі на проведення перевірки міститься лише посилання на відповідний підпункт Податкового кодексу України, без відповідного роз`яснення ким, як і коли отримана відповідна інформація про вчинення порушень, наведених в підпункті 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, яка стала фактичною підставою для проведення перевірки, а не лише нормативною.

Крім того, серед обов`язкових реквізитів наказу про проведення перевірки є зазначення найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку), який перевіряється.

Проте, в наказі на проведення перевірки не зазначено суб`єкта, який перевіряється, зокрема: прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку. Податковий орган обмежився лише вказівкою на торговий об`єкт - АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу, що з такого зазначення слідує, що фактична перевірка повинна бути проведена щодо ТК «Новий Ринок, а не ФОП ОСОБА_1 .

Крім того, в наказі про проведення перевірки не зазначено періоду за який повинна бути проведена перевірка.

Зазначені обставини зумовлюють висновок про те, що спірний наказ не відповідає положенням Податкового кодексу України щодо його змісту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 вересня 2018 року в справі № 826/14478/17.

На думку апеляційного суду, порушення визначеного законом порядку здійснення певних процедур підриває основи правової держави та не може бути допустимим для існування в рамкам правового суспільства, так як створює умови для різного роду зловживань збоку суб`єктів владних повноважень, і ставить їх у більш вигідне становище порівняно з фізичними чи юридичними особами.

Апеляційний суд вважає не допустимою та не виправданою думку суду першої інстанції про можливість позбавлення позивача певних прав, зокрема права на оскарження наказу про проведення перевірки у випадку коли на його підставі вже прийнято інше рішення, і що прийняте на підставі акта перевірки рішення зумовлює захист прав позивача.

Ця позиція зумовлена тим, що завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Якщо позивач буде позбавлений можливості оспорювати (оскаржувати) порядок проведення перевірки, то виникне ситуація коли рішення прийняте за результатами перевірки на підставі акта перевірки буде ґрунтуватися на доказах, які отримані з порушенням встановленого законодавством порядку.

З цього приводу, Верховний Суд в постановах від 12 червня 2018 року (справа № 821/597/17), від 20 березня 2018 року (справа № 810/1438/17), від 14 травня 2019 року (справа № 813/8011/14), від 16 січня 2018 року (справа № 826/442/13), від 19 березня 2019 року (справа № 808/8234/15), дотримується правової позиції, що акт отриманий в результаті перевірки, виходячи із положень допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 КАС України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Апеляційний суд вважає, що невідповідність наказу про проведення перевірки вимогам, які до нього ставляться є підставою для визнання спірного наказу таким, що не відповідає пункту першому частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України в частині способу виконання відповідачем владних управлінських функцій.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про задоволення адміністративного позову з вищевикладених мотивів.

Щодо розподілу судових витрат, апеляційний суд звертає увагу на наступні обставини.

Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За наведених обставин, судові витрати позивача, а саме судовий збір за подання позовної заяви, сплачений на підставі квитанції № 1 від 18.02.2019 року в сумі 768,40 грн. та за подання апеляційної скарги, сплачений на підставі квитанції б/н від 25.04.2019 року в сумі 1152,60 грн. слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області в сумі 1921,00 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року в справі № 140/391/19 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ № 424 від 06 лютого 2019 року «Про проведення фактичної перевірки».

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області судовий збір в розмірі 1921 (тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Я. С. Попко
Р. П. Сеник
Повний текст постанови виготовлено 19.06.2019 року