Справа № 280/218/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2019 року м. Дніпросправа № 280/218/19

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),
суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,
розглянувши в порядку
письмового провадження
в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року (головуючий суддя Артоуз О.О.)в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства оборони України (далі Відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 9 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №122 від грудня 2018 року, щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та у Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності, військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, станом на 24 листопада 2014 року;

- зобов`язати Міністерство оборони України подати звіт про виконання прийнятого на користь ОСОБА_1 рішення суду протягом тридцяти діб з дня набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що Позивач має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням йому інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Однак, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийняла протокольно оформлене рішення №122 щодо відмови Позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням інвалідності з посиланням на те, що заявник звернувся понад трирічний термін після встановлення інвалідності та не надано документ, що свідчить про причини та обставини отриманого поранення. Не погоджуючись з рішенням Відповідача щодо відмови в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року по справі №280/218/19 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (а.с. 49-51).

Позивач - ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 56-60).

В апеляційній скарзі Позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що судом першої інстанції не враховано те, що Відповідач у протоколі №122 зазначив, як на підставу для відмови, що Позивачем пропущено трирічний термін між встановленням інвалідності та зверненням за допомогою, однак жодним нормативно-правовим актом, які діяли на час встановлення Позивачу ІІІ групи інвалідності (виникнення права на одноразову грошову допомогу) не передбачено зазначеного терміну.

В обґрунтування апеляційної скарги, також, зазначено про те, що з наданих Позивачем документів, зокрема: з Витягу із протоколу засідання Центрально-військової лікарської комісії МОУ №1901 від 06 серпня 2013 року вбачається, що вогнепальні осколкові поранення голови, правої нижньої кінцівки, контузія головного мозку у 1980 році рядового у відставці ОСОБА_1 , пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідач Міністерство оборони України подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В обґрунтування відзиву зазначено про те, що звернувшись до Відповідача лише 13.07.2018 року Позивач пропустив строк звернення з заявою про виплату грошової допомоги, встановлений п. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки навіть з дати повторного огляду 24.11.2014 року трирічний термін спливає 24.11.2017 року. Також вказано про те, що всупереч п. 11 Порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, Позивачем не додано до заяви про виплату одноразові грошової допомоги документ, який свідчить про те, що поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчнення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 проходив військову службу в період з 15.10.1979 року по 27.12.1981 року, зокрема в складі діючої армії у період бойових дій в складі військової частини в/ч пп НОМЕР_1 на території Афганістан в період з 24.02.1980 по 24.06.1980, що підтверджується довідкою військового комісара Василівсько-Михайлівського об`єднаного районного військового комісаріату від 19.08.2013 року №116 (а.с. 13).

Відповідно до Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №1901 від 06.08.2013 року вогнепальні осколкові поранення голови, правої нижньої кінцівки (контузія головного мозку в 1980 році) рядового у відставці ОСОБА_1 , 1961 року народження, наслідком яких рубці шкіри в зазначених анатомічних областях, що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи №1345/Ж від 05.08.2013 Київського міського клінічного бюро СМЕ, які у подальшому призвели до захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії (а.с. 15).

У зв`язку з пораненням, та захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків в/служби при перебуванні в країнах, де відбувалися військові дії, Позивачу рішенням МСЕК серії 10 ААБ №481200 від 06.11.2013 року встановлена третя група інвалідності на строк до 01.12.2014 року (а.с. 16).

Відповідно до Довідки до акту огляду МСЕК серії АВ №0280733 Позивачу 24.11.2014 року повторно призначено третю групу інвалідності безстроково (а.с. 17).

13.01.2017 року Позивач звернувся до ПОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, виплата якої передбачена Законом України №2011-XII від 20.12.1991 року «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Листом від 18.12.2018 року за вих. №1830/с на адресу Позивача направлено копію протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби №122 від грудня 2018 року. Відповідно до змісту вказаного Витягу з протоколу, ОСОБА_1 не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки:

- ОСОБА_1 інвалідність встановлена понад 3-місячний термін після звільнення зі служби;

- ОСОБА_1 звернувся із заявою про допомогу 13.07.2018 року, тобто понад трирічний термін після встановлення інвалідності, який встановлено п. 8 ст. 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей";

- заявником не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення, який передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги …., затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, при цьому висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 06.08.2013 №1901, який подано разом з іншими документами, не є документом, що свідчить про обставини поранення (а.с. 18-20).

Визнання протиправним рішення Відповідача щодо відмови у призначенні Позивачу одноразової грошової допомоги, та зобов`язання вчинити відповідні дії є предметом судового спору у даній справі.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ; Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ; постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності, військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом засідання комісії від грудня 2018 року №122 прийнято в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень та підстави для скасування цього рішення відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції Закону, що була чинною на час звернення позивача із заявою про виплату йому такої допомоги) визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII).

Відповідно до ч. 9 ст. 16-3 Закону №2011-XII порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року№ 975, прийнятою відповідно до п. 2 ст. 16-2 та п. 9 ст. 16-3 Закону № 2011-XII, затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

При цьому, пунктом 2 наведеної постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:

допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 року № 1331;

допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть;

у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Питання про призначення Позивачу одноразової грошової допомоги розглядалось відповідно до підпункту 3 пункту 6 Порядку №975, оскільки він проходив строкову військову службу.

Аналогічна норма міститься і в пункті 6 частини 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»: «встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві... »

Частиною першою ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З аналізу вищезазначених норм права випливає, що моментом виникнення у Позивача права на отримання одноразової грошової допомоги є дата встановлення йому інвалідності, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення Позивачу інвалідності ІІІ групи.

З матеріалів справи встановлено, що Позивач був звільнений з військової служби в 27.12.1981 року, а інвалідність йому встановлена 06.11.2013 року (а.с. 16).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що оскільки, Позивачу вперше встановлена інвалідність більше ніж через 30 років після звільнення зі строкової військової служби, право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону №2011-ХІІ у Позивача відсутнє.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності у Позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у розмірах, встановлених ст. 16-2 Закону №2011-XII, в редакції Закону України від 06.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та в редакції Закону України від 06.04.2017 №2004-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення рівня соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки інвалідність Позивачу була встановлена рішенням компетентного органу до набрання чинності означеними Законами.

Поряд із зазначеним, судом апеляційної інстанції з Витягу з протоколу №122, також, встановлено, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову Позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги слугувало не подання останнім документу, що свідчить про те, що поранення (контузія, травма або каліцтво) не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Дослідивши висновок спеціаліста у галузі судово медичної експертизи від 05.08.2013 року №1345/Ж (а.с. 14) та витяг протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 06.08.2013 №1901 (а.с. 15), колегією суддів встановлено, що вказані документи не містять відомостей про обставини поранення позивача, зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Вказані документи засвідчують лише причинний зв`язок поранення (пов`язане з виконанням обов`язків військової служби чи не пов`язане).

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 26.06.2018 року по справі № 750/5074/17 та 10.04.2019 року по справі №822/220/18.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення, прийняте за результатами засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, з питання виплати такої допомоги ОСОБА_1 від грудня 2018 року за №122 (п. 9 протоколу) відповідає положенням чинного законодавства, у тому числі п. 6 Порядку №975, що свідчить про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування пункту 9 протоколу засідання комісії.

Приймаючи рішення по суті заявлених апеляційних вимог, колегія суддів звертає увагу і на те, що посилання Відповідача на пропуск Позивачем строку для звернення із заявою про призначення одноразової грошової допомоги, встановленого п. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (в редакції чинній на час звернення Позивача із заявою), є необґрунтованими, оскільки на момент виникнення у Позивача права на отримання одноразової грошової допомоги (06.11.2013 року) такого обмеження строку для звернення із заявою трирічним терміном Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні позовних вимог прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 15 березня 2019 року необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року по справі №280/218/19 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова