Справа № 357/2435/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 357/2435/19 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу поліцейського взводу № 1 роти №2 БПП в м. Біла Церква УПП у Київській області ДПП капрала поліції Рибченка Івана Сергійовича на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2019 року, що прийняте у місті Біла Церква, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Поліцейського взводу № 1 роти №2 БПП в м. Біла Церква УПП у Київській області ДПП капрала поліції Рибченка Івана Сергійовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

- визнати дії поліцейського капрала поліції 1-го батальйону 2-ї роти БПП в м. Біла Церква УПП у Київській області ДПП Рибченка Івана Сергійовича протиправними;

- постанову серії ЕАВ № 910923 від 11 лютого 2019 року, винесену поліцейським капралом поліції 1-го батальйону 2-ї роти БПП в м. Біла Церква УПП у Київській області ДПП Рибченком Іваном Сергійовичем скасувати, а справу про адміністративне правопорушення відносно позивача за частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) закрити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2019 року позов задоволено:

- скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАВ №910923 від 11.02.2019 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.3 ст. 122 КУпАП;

- провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова є правомірною та не підлягає скасуванню.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 11.02.2019 близько 14:30 год. ОСОБА_1 керувала автомобілем RENAULT KOLEOS д.н.з. НОМЕР_1 по а/д Одеса-Київ, де остання була зупинений працівниками поліції за порушення пункту 12 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР) (перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на 50 км/год) та була притягнута до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 510 грн за адміністративне порушення, передбачене частиною третьою статті 122 КУпАП, а саме: на 57км а/д Київ-Одеса в с. Ксаверівка в зоні дії дорожнього знаку 5.45 «Початок населеного пункту» рухалась зі швидкістю 100 км/год, чим перевищила швидкість руху на 50 км/год, про що відповідачем складено оскаржувану постанову серії ЕАВ №910923 від 11.02.2019.

Не погодившись з таким рішенням позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідач не надав суду доказів чи заперечень, які могли б спростувати доводи позивача. Також суд зазначив, що оскаржувана постанова складена на неналежному бланку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення, зокрема, встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину.

Відповідно до частини першої статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: <…> правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, <…> частини перша, друга і третя статті 122 <…>.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Частиною четвертою статті 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

У висновку Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України (далі - НКР) щодо застосування положень статті 258 КУпАП під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 122 КУпАП (далі - Висновок) зазначено, що випадки розгляду справ про адміністративні правопорушення уповноваженими на те особами на місці вчинення правопорушення визначені статтею 258 КУпАП, в інших випадках справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцем вчинення правопорушення, відповідно до статті 276 КУпАП.

При цьому варто звернути увагу на те, що словосполучення «на місці вчинення правопорушення», яке містяться у статті 258 КУпАП та словосполучення «за місцем вчинення правопорушення», вжитого у статті 276 КУпАП, дійсно, мають різний правовий зміст.

Зазначену проблему аналізував Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У пункті 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

У згаданому Висновку НКР дійшла зазначила, що під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 122 КУпАП, положення статті 258 КУпАП не застосовуються; винесення постанов у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122 КУпАП, уповноваженими на те особами одразу після складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення є неправомірним.

Такий висновок НКР ґрунтувався на тому, що положення статті 258 КУпАП не розповсюджувалися на статтю 122 КУпАП.

Окрім того, проаналізувавши пункт 2.3 наведеного вище рішення Конституційного Суду України, на яке посилається і суд першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що Конституційний Суд, говорячи про порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП, мав на увазі виключно випадки застосування скороченого провадження у справах, на які не розповсюджуються вимоги статті 258 КУпАП.

Однак, вже після прийняття Конституційним Судом зазначеного рішення, норми КУпАП та, зокрема, статті 258 зазнали змін, в результаті чого, як зазначалося, на справи, які віднесено до компетенції Національної поліції розповсюджено вимоги частини четвертої статті 258 - постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місті вчинення правопорушення.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, Висновку, рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

При цьому, положення КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення та на які посилається позивач (зокрема статей 268), на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку КУпАП передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

У подібних правовідносинах таку ж позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №607/5933/16-а.

Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення, зокрема, встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину.

Так, відповідач в оскаржуваній постанові та апеляційній скарзі стверджує, що позивач керуючи транспортним засобом Renault Koleos д.н.з НОМЕР_1 на 57км а/д Київ-Одеса в с. Ксаверівка в зоні дії дорожнього знаку 5.45 «Початок населеного пункту» рухалась зі швидкістю 100 км/год, чим перевищила швидкість руху на 50 км/год, що є порушенням пункту 12.4 ПДР.

Так, відповідно до пункту 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Населений пункт - забудована територія, в`їзди на яку і виїзди з якої позначаються дорожніми знаками 5.45, 5.46, 5.47, 5.48 (пункт 1.10 ПДР). Дорожній знак 5.45 "Початок населеного пункту" визначає найменування і початок забудови населеного пункту, в якому діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах (підрозділ 5 розділу 33 ПДР).

Таким чином, у ході розгляду даної справи необхідно встановити чи здійснювався позивачем рух на транспортному засобі зі швидкістю, що перевищує на п`ятдесят кілометрів на годину.

Згідно частини другої статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно статті 72 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому, згідно частини другої статті 44 КАС учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи викладене, беручи до уваги принцип невинуватості особи, закріплений у Конвенції та Конституції України, та обов`язок суб`єкта владних повноважень доводити правомірність прийнятих ним рішень, закріплений у КАС, колегія суддів наголошує, що саме на відповідача покладено обов`язок у визначеному законом порядку доводити факт та вину позивача у здійснені адміністративного правопорушення.

При цьому, відповідно до частин третьої, четвертої статті 79 КАС відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Згідно частини восьмої наведеної статті докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини четвертої статті 308 КАС докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тобто, відповідач, виконуючи обов`язок щодо доведення правомірності прийнятого ним рішення та вини позивача, повинен надати відповідні докази до суду першої інстанції разом із відзивом на апеляційну скаргу або у інший строк, встановлений судом для подання таких доказів. Якщо такі докази подати неможливо, відповідач має у визначений строк повідомити про це суд та надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

У свою чергу, суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції не вправі приймати від відповідача нові докази, за винятком випадку, якщо відповідач доведе наявність перешкод, об`єктивну неможливість подання відповідних доказів до суду першої інстанції.

Так, обґрунтовуючи неможливість подання відзиву та доказів до суду першої інстанції, відповідач, пославшись та норму частини п`ятої статті 162 КАС, вказав про те, що отримав ухвалу про відкриття провадження у справі лише 28.03.2019, тобто за чотири дні до розгляду справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 162 КАС відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

Відповідач вказує, що строк подання ним відзиву (чотири дні) був значно меншим, ніж встановлений частиною п`ятою статті 162 КАС п`ятнадцятиденний строк, що, на його думку, унеможливило подання відзиву та відповідних доказів до суду першої інстанції у встановлений судом строк. Відповідні документи були направлені до суду лише 09.04.2019.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи позивача як поважні причини неможливості подання доказів до суду першої інстанції, оскільки відповідач не навів будь-яких обставин, які б об`єктивно перешкоджали йому у період з 28.03.2019 по 01.04.2019 подати до суду першої інстанції відзив разом із відповідними доказами.

У свою чергу, посилання на визначений частиною п`ятою статті 162 КАС мінімальний строк подання відзиву є помилковим.

Так, особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначені статтею 286 КАС. Частиною першою зазначеної статті встановлений скорочений строк розгляду справ цієї справи - десять днів з дня відкриття провадження.

Відповідно до статті 269 КАС у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Копії позовної заяви та доданих до неї документів направляються відповідачу й іншим учасникам справи на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - електронною поштою, якщо така відома суду, або надаються для ознайомлення в судовому засіданні.

Отже, з огляду на особливий порядок розгляду справ цієї категорії, які мають бути розглянуті у десятиденний строк, п`ятнадцятиденний строк подання відзиву, встановлений частиною п`ятою статті 162 КАС, не може бути застосований у даній справі.

Позивач, отримавши ухвалу про відкриття провадження у справі, мав, не допускаючи зловживання своїми правами, добросовісно виконувати свої процесуальні обов`язки та зважати на встановлений судом першої інстанції строк подання відзиву на позов - до 01.04.2019. При цьому, на переконання колегії суддів, встановлений судом першої інстанції строк цілком давав змогу відповідачу підготувати відзив та відповідні докази.

Проте, як зазначалося, відповідач у встановлений судом строк ні відзиву, ні доказів на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови не надав, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до частини шостої статті 162 КАС розглянув справу за наявними у ній матеріалами та правомірно вказав про недоведеність вини та факту вчинення позивачем спірного правопорушення.

З огляду на необґрунтованість посилання відповідача на п`ятнадцятиденний строк, вказаний у частині п`ятій статті 162 КАС як причини неможливості подання доказів до суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції відхиляються подані позивачем після ухвалення оскаржуваного рішення та разом з апеляційною скаргою докази, оскільки об`єктивних причин їх неподання до суду першої інстанції відповідач не довів.

Окрім того, на наданих відповідачем відеозаписах зафіксовано виключно спілкування поліцейських із позивачем після її зупинки. Проте, ні події правопорушення, ні інших доказів перевищення позивачем дозволеної швидкості руху, так само як і її руху саме у межах населеного пункту та саме зі швидкістю 100 км/год, надані відповідачем матеріли не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач визнає перевищення нею швидкості є необґрунтованими, оскільки позивач ці обставини заперечує та стверджує, що спірного порушення нею не вчинялося.

Що стосується доводів про відповідність встановленим вимогам вимірювача швидкості автотранспортних засобів лазерного LTI 20/20 TruCAM, то колегія суддів наголошує, що ці обставини позивач не заперечував. Окрім того, як зазначалося, будь-яких доказів показань вказаного приладу щодо швидкості руху позивача матеріали справи не містять. У свою чергу, посилання в оскаржуваній постанові на ці обставини не є доказом їх існування.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність відповідачем факту вчинення позивачем спірного правопорушення та її вини. Тому, суд першої інстанції прийняв правильне рішення про скасування спірної постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо позивача.

У свою чергу, колегія суддів вважає помилковими мотиви суду першої інстанції в частині, що стосуються форми оскаржуваної постанови, як підстави для задоволення позову.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 (далі - Інструкція), постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Отже, нормами чинного законодавства передбачено можливість складення постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі не лише у письмовій формі на відповідному бланку, а й в електронній формі із роздрукуванням за допомогою спеціальних технічних пристроїв.

При цьому, помилковим є посилання суду першої інстанції на Інструкцію з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1376, оскільки вона не регулює порядок оформлення в органах Національної поліції України матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (пункт 1 цієї Інструкції).

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову, проте навів частково помилкові мотиви.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції прийнято правильне рішення по суті, проте наведено помилкові мотиви, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу поліцейського взводу № 1 роти №2 БПП в м. Біла Церква УПП у Київській області ДПП капрала поліції Рибченка Івана Сергійовича задовольнити частково.

Змінити рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2019 року в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов