Справа № 280/5118/18
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 червня 2019 року м. Дніпросправа № 280/5118/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Суховарова А.В.,

секретар судового засідання: Комар Н.В.

за участю: представника позивача: Вайновського Євгенія Олександровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.02.2019 (головуючий суддя Садовий І.В., повний текст складено 18.02.2019)

в адміністративній справі №280/5118/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕМШЛЯХБУД" до відповідача Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування припису та постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕМШЛЯХБУД", звернулось до суду із адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (далі - відповідач, ГУ Держпраці у Запорізькій області), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати Припис про усунення виявлених порушень №ЗП 1925/648/АВ/П від 24.10.2018, складений інспектором праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області Коник С.В.

- визнати протиправною та скасувати Постанову заступника начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області Ганненка О.О. про накладання штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗП 1925/648/АВ/П/ТД-1ФС від 06.11.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач допустив порушення порядку проведення інспекційного відвідування, а саме: в порушення Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 26.04.2017 №295 (далі - Порядок № 295), строк інспекційного відвідування склав 12 робочих днів; фактично комісія здійснювала інспекційне відвідування в неповному складі. Крім того, в порушення Приписів Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509), позивач не був повідомлений відповідачем про дату та час розгляду справи про накладення штрафу у встановлений строк.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.02.2019 позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що у правовідносинах між позивачем та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 містяться ознаки характерні саме цивільно-правовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником, встановлено визначений обсяг виконання робіт та її кінцевий результат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що з працівниками слід було укласти трудові, а не цивільно-правові угоди, оскільки правовідносини містять ознаки трудових правовідносин.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що укладені та виконані сторонами цивільно-правові угоди не передбачають підпорядкування виконавця внутрішньому трудовому розпорядку.

В судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи, в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.09.2018 ГУ Держпраці у Запорізькій області видано Наказ №1546 про проведення інспекційного відвідування ТОВ "РЕМШЛЯХБУД" з питань додержання законодавства про працю у термін до 29.10.2018 (а.с.172).

На підставі вказаного Наказу №1546 від 24.05.2018 оформлено Направлення на проведення інспекційного відвідування ТОВ "РЕМШЛЯХБУД" №844 від 02.10.2018 (а.с.36).

За результатами інспекційного відвідування 16.10.2018 складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи, яка використовує найману працю №ЗП 1925/648/АВ.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції до даних правовідносин правильно застосував норми Конституції України, норми Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V, норми Кодексу Законів України про працю, норми Цивільного кодексу України, норми Порядку №295, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок № 295, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295.

В силу вимог Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, посадовими обов`язками яких передбачено контрольні повноваження. Державний нагляд здійснюють шляхом виїзної перевірки посадовими особами Держпраці та територіальних органів, посадовими обов`язками яких передбачено здійснення повноважень державного нагляду за додержанням законодавства про працю. Наявність згоди Держпраці для здійснення державного контролю та державного нагляду за додержанням законодавства про працю за зверненням фізичних та юридичних осіб Порядком № 295 не передбачена (лист Департаменту з питань праці Державної служби України з питань праці від 18.05.2017 № 5716/4.1/4.2-ДП-17).

У відповідності до п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно з п.27 Порядку №295, у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Так, матеріалами справи підтверджено, що 24.09.2018 ГУ Держпраці у Запорізькій області видано Наказ №1546 про проведення інспекційного відвідування ТОВ "РЕМШЛЯХБУД" з питань додержання законодавства про працю у термін до 29.10.2018 (а.с.172).

На підставі вказаного Наказу №1546 від 24.05.2018 оформлено Направлення на проведення інспекційного відвідування №844 від 02.10.2018 (а.с.36).

Разом з тим, згідно Направлення на проведення заходу державного нагляду (контролю) (інспекційне відвідування, невиїзне інспектування, перевірка, аналіз стану додержання законодавства про працю) №844 від 02.10.2018 до TOB "РЕМШЛЯХБУД" направлені посадові особи: Головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів - Коник Світлана Вікторівна, Головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів - Спаська Наталія Дмитрівна, Головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів - Демченко Анастасія Володимирівна.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що на підставі акта перевірки інспекційного відвідування юридичної особи №ЗП 1925/648/АВ від 16.10.2018, який складений інспекторами праці Спаською Н.Д. та Коник С.В., винесено Припис про усунення виявлених порушень № ЗП 1925/648/АВ/П від 24.10.2018, який складений інспектором праці Коник С.В.

Отже, згідно направлення, на проведення заходу державного нагляду (контролю) №844 від 02.10.2018, до Товариства "РЕМШЛЯХБУД" направлені три посадові особи: Коник С.В., Спаська Н.Д. та Демченко A.B. , однак у відповідності до акту інспекційного відвідування, комісія здійснювала інспекційне відвідування у складі двох інспекторів праці Коник С.В. та Спаська Н.Д.

Матеріалами справи підтверджується, що в ході інспекційного відвідування ТОВ "РЕМШЛЯХБУД" з питання оформлення трудових відносин відповідачем встановлено, що з січня 2018 року по жовтень 2018 року в порушення вимог ч.1 ч.3 ст. 24 КЗпП України, допущено працівників до роботи без укладення трудового договору, а також те, що деякі договори цивільно-правового характеру мають ознаки трудових договорів, зокрема цивільно-правові угоди з ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7

При цьому, в оскаржуваних Приписі та Постанові вказано, що у цивільно-правових договорах Товариства не вказано конкретний вид послуги та кінцевий результат, процес праці передбачає підпорядкування внутрішньому трудовому розпорядку та графіку змінності, встановленому на підприємстві; на виконавця покладено матеріальну відповідальність, що притаманно саме строковому трудовому договору; в штатному розписі присутні схожі посади; роботи відносяться до робіт підвищеної небезпеки і підрядник має отримати дозвіл на відповідні роботи; характер праці носить постійний характер.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В силу ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути:

1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;

2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України (ч. 1 ст. 24 КЗпП).

При цьому, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 24 КЗпП).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства.

Водночас, слід дослідити визначення цивільно-правового договору, яке подається у статті 626 Цивільного кодексу України (ЦК України).

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення цієї мети договір вважається виконаним і дія його припиняється. Тобто, він застосовується для реалізації визначених, найчастіше разових робіт.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

В силу ч.1 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Згідно приписів ч.1 ст. 850 ЦК України замовник зобов`язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи у випадках, в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду.

На виконання зазначених Приписів, замовник передбачив відсутність підпорядкованості правилам внутрішнього трудового розпорядку, та поклав обов`язок організації процесу виконання робіт з використанням власних засобів на виконавця, таким чином надавши йому можливість вільно обирати зручний для роботи час.

Матеріалами справи підтверджено, що TOB "РЕМШЛЯХБУД", як Замовником, в особі директора Кіркова О.Ф., укладено цивільно-правові угоди, зокрема:

- угоди №48 від 03.09.2018, № 45 від 06.08.2018, № 41 від 10.07.2018, №34 від 11.06.2018, №28 від 11.05.2018, №20 від 13.04.2018, №15 від 14.03.2018, №6 від 13.02.2018, №2 від 13.01.2018, із ОСОБА_1 , як Виконавцем (а.с. 72-103, 120-123);

- угода №4 від 15.01.2018, № 7 від 05.02.2018 із ОСОБА_2 , як Виконавцем (а.с. 112-119);

- угода № 5 від 05.02.2018 із ОСОБА_4 , як Виконавцем (а.с.104-107);

- угода №19 від 03.04.2018 із ОСОБА_5 , як Виконавцем (а.с. 132-135);

- угода № 51 від 13.09.2018 із ОСОБА_3 , як Виконавцем (а.с. 108-111);

- угода № 18 від 03.04.2018 із ОСОБА_6 , як Виконавцем (а.с. 128-131);

- угоди № 14 від 05.03.2018, № 17 від 06.04.2018 із ОСОБА_8, як Виконавцем (а.с. 124- 127, 136-139).

Слід зазначити, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Так, підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Натомість, трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт (аналогічну правову позицію зазначено Верховним Судом у постанові від 08.05.2018 №127/21595/16-ц).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що укладені та виконані сторонами цивільно-правові договори не передбачають підпорядкування виконавця внутрішньому трудовому розпорядку, що підтверджується п. 3.2.1 угод, якими передбачено, що виконавець здійснює виконання робіт в будь-який зручний спосіб та за допомогою будь яких засобів за власним вибором необхідних для належного виконання робіт за договором, при цьому за необхідності використовувати територію Замовника для виконання робіт, заздалегідь повідомивши останнього про прибуття дотримуючись режиму роботи Замовника. Графіку змінності на підприємстві не встановлено.

Слід зазначити, що укладені договори не містять обов`язку виконавців бути присутніми на підприємстві у визначені робочі години, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу. Необхідність укладення цивільно-правового договору з ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обумовлюється відсутністю необхідності систематично виконувати роботу певного виду на підприємстві, необхідністю виконувати лише конкретні обсяги замовлень не систематично.

Таким чином, підрядники самостійно в межах встановлених строків договору визначали порядок та окремі етапи роботи, при цьому правила внутрішнього розпорядку позивача на них не розповсюджувалися.

Матеріалами справи підтверджено, що плата за цивільно-правовими угодами проведена в повному обсязі, відповідно до видаткових касових ордерів № 22 від 07.02.2018, № 20 від 07.02.2018, № 39 від 05.03.2018, № 45 від 05.03.2018, № 40 від 05.03.2018, № 65 від 06.04.2018, № 71 від 06.04.2018, № 93 від 05.05.2018, № 88 від 05.05.2018, № 103 від 05.05.2018, № 102 від 05.05.2018, № 140 від 15.06.2018, № 201 від 11.06.2018, № 246 від 17.08.2018, № 309 від 14.09.2018, № 346 від 05.10.2018, № 347 від 05.10.2018 (а.с. 244-252).

Відповідач посилається також на те, що договорами визначено, що сторони несуть матеріальну відповідальність за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань згідно з чинним законодавством; відповідач вважає, що така позиція характерна саме для трудових договорів.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що таке посилання відповідача є необґрунтованим, оскільки приписи ст. 611, 614, 623 ЦК України встановлюють міру відповідальності за порушення договірних зобов`язань, зокрема відшкодування збитків та шкоди. Отже, встановлення сторонами договору відповідальності за порушення договірних зобов`язань не є ознакою виключно трудового договору.

Щодо віднесення деяких робіт до робіт підвищеної небезпеки і необхідності підряднику отримати дозвіл на відповідні роботи, слід зазначити, що дане питання врегульоване частиною 3 ст. 837 ЦК України.

Так, частиною 3 ст. 837 ЦК України, передбачено, що для виконання окремих видів робіт, встановлених законом підрядник зобов`язаний отримати відповідний дозвіл. Тобто обов`язок отримання відповідного дозволу покладено на підрядника і позивач не несе відповідальності за недотримання цих вимог підрядником.

Водночас, слід взяти до уваги, що відносини між позивачем та підрядниками-фізичними особами не мали системного характеру, цивільно-правові угоди укладені, як правило, менше ніж на місяць, правовідносини тривали не безперервно, з деякими працівниками правовідносини тривали не більше трьох тижнів.

Матеріалами справи підтверджується, що необхідність укладення саме цивільно-правових угод із зазначеними громадянами обумовлена тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відповідають кваліфікаційним вимогам для прийняття їх на відповідні посади, затверджені у штатних розписах та передбачені посадовими інструкціями, затвердженими на підприємстві, на постійній основі.

Зокрема, відповідно до штатного розпису, на підприємстві мається посада "електрозагозварювальник" - дві одиниці, обов`язкові кваліфікаційні вимоги до якої є наявність 5- го та 6-го розрядів відповідної професії.

Підрядник ОСОБА_1 має диплом Б№427276 "елекстрогазозварювальника" 3 розряду (а.с. 222).

Таким чином ОСОБА_1 не відповідає кваліфікаційним вимогам для прийняття його на відповідну посаду в штат підприємства на постійній основі.

Також, відповідно до штатного розпису, на підприємстві обліковується посада "машиніст асфальтозмішувальної установки" - дві одиниці.

Відповідно до довідки №9 від 24.01.2019 вказані посади впродовж 2018 року займали ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з якими укладені трудові договори у відповідності до вимог КЗпП України (а.с. 229).

До посадових обов`язків "машиніста асфальтозмішувальної установки" згідно посадової інструкції, наданої позивачем (а.с. 227-228), не входить очищення бітумних ємностей, шарових труб, системи маслообігрівачів

Тому, як пояснив представник позивача, для виконання вказаної роботи були укладені цивільно правові угоди з ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Штатним розписом позивача на 01.01.2018 передбачені посади "дорожній робітник" 5 розряду - 2 одиниці, 4 розряду - 20 одиниць.

Відповідно до довідки №9 від 24.01.2019 вказані посади впродовж 2018 року займали працівники, з якими укладені трудові договори у відповідності до вимог КЗпП України.

До посадових обов`язків "дорожнього робітника" не входить улаштування узбіччя дороги, про що свідчать посадові інструкції надані позивачем (а.с. 223-226).

З метою виконання зазначених робіт, позивачем укладено цивільно правові угоди з ОСОБА_5, ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В свою чергу, відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, наявність обставин, що вказують на відсутність спрямування правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, є лише підставою розгляду питання компетентним судом для визнання правочину недійсним (тобто вказує на оспорюваність правочину).

У той же час, згідно зі ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що укладені позивачем договори із громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у встановленому порядку недійсними - не визнані.

При цьому, відповідач не має повноважень на визнання недійсними укладених позивачем із громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 цивільно-правових договорів з надання послуг (або визнавати договорів трудовими, чи на власний розсуд тлумачити їх умови).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у правовідносинах між позивачем та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 містяться ознаки характерні саме цивільно-правовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником, встановлено визначений обсяг виконання робіт та її кінцевий результат.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, иякі використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у 30-ти кратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при розгляді справи не знайшли свого підтвердження висновки, викладені в акті інспектування №ЗП1925/648/АВ щодо допуску фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до роботи без оформлення трудового договору, тому відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій, передбачених абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Крім того слід зазначити, що механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України та ч. 2-7 ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначає Порядок № 509.

Відповідно до п.3 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Згідно з п.4 Порядку № 509 справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

За правилами п.6 Порядку № 509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Пунктом 7 Порядку № 509 визначено, що справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач листом від 30.10.2018 за №08/03.4-06/8284 надіслав позивачу повідомлення про розгляд справи, що було призначене на 06.11.2018.

При цьому, як свідчить інформація з веб-сайту Укрпошти, це повідомлення було отримане позивачем лише 07.11.2018. Отже позивач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи про накладення штрафу.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що міститься в постанові від 21.11.2018 по справі № 465/650/16-ц під письмовим повідомленням слід розуміти не лише направлення відповідних відомостей зазначеним особам письмово, а й отримання цими особами необхідних відомостей.

Відтак, позивач повинен був отримати повідомлення про розгляд справи за п`ять днів до 06.11.2018, однак отримав його 07.11.2018, що свідчить про порушення відповідачем вимог Порядку № 509.

Отже, відповідачем здійснено розгляд справи за відсутності доказів належного повідомлення позивача, чим порушено право особи на участь у процесі прийняття рішення.

Сукупність вищенаведених обставин справи дає підстави задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на результати апеляційного розгляду справи, судові витрати не підлягають розподілу.

Керуючись 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.02.2019 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13.02.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 14.06.2019 та може бути оскаржена в касаційному порядку в силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 14.06.2019.

В повному обсязі постанова виготовлена 20.06.2019.

Головуючий суддя Ю.В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя А.В. Суховаров