Справа № 400/18/19
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2019 р. № 400/18/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М., розглянув в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, пр. Богоявленський, 55-е, м. Миколаїв, 54018

про:визнання протиправним та скасування рішення від 08.05.2018 № 9276/02 та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з адміністративним позовом до Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі Відповідач, Інгульське ОУПФУ), в якому просить суд:

- визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії позивачу-протиправною

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову № 9276/02 від 08.05.2018 року ;

- зобов`язати Інгульське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області провести поновлення та виплату пенсії за віком з 25.04.2013 року в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона є громадянкою України, хоча з 25.12.2012 року виїхала до ОСОБА_2 на постійне місце проживання. 07.10.2009 року Конституційним судом України було прийнято рішення яким визнано положення п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України № 1058 не конституційними, а від так пенсіонерові громадянину України державні органи ПФУ повинні нараховувати та виплачувати пенсію не залежно де саме фактично проживає громадянин, який досяг пенсійного віку. Позивач просить суд зобов`язати відповідача поновити їй виплату пенсії за віком з дати звернення, тобто з 25.04.2018 року.

Відповідач надав суду відзив на позов, де зазначив, що під час звернення позивачки, між Україною та Ізраїлем не було укладено відповідного міжнародного договору, а від так, позивачка має право на отримання пенсії як громадянка України, але за умови наявності ратифікованого міжнародного договору. Також позивачем не дотримані вимоги щодо порядку звернення за поновленням пенсії (особистого звернення) та не було надано усіх необхідних документів (документ, що засвідчує її місце проживання відповідно до п.2.9 Порядку 22-1), а тому відповідачем було відмовлено в призначенні позивачці пенсії за віком.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що при зверненні до відповідача із заявою для поновлення пенсії, представником позивача дотримано всіх вимог, щодо звернення за поновленням пенсії, відповідно до Порядку 22-1, на який посилається відповідач.

На підставі ч. 9 ст. 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи адміністративного позову, відзив на позовну заяву, суд дійшов такого.

ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 25.10.2012 року виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль. До виїзду за кордон проживала за адресою: АДРЕСА_2 держава Україна.

05.05.2018 року позивач через свого представника звернулась до відповідача з заявою про поновлення пенсії за віком.

16.05.2018 року представнику позивача надано відповідь від 08.05.2018 за № 9276/02, в якій позивачу відмовлено в поновленні та виплаті пенсії через те, що позивачем не надано до управління Пенсійного фонду документ, що засвідчував би місце проживання (реєстрації) в Україні та через те, що позивач проживаючи в іншій країні, повинна подати до управління Пенсійного фонду України заяву за місцем свого останнього проживання в Україні.

Суд вважає, що така правова позиція відповідача є хибною, та доводи висловлені Інгульським ОУПФУ у рішенні про відмову у поновленні та виплаті пенсії протирічать діючому законодавству, в тому числі й рішенню Конституційного суду від 07.10.2009 року, на яке посилається відповідач як у своєму рішенні про відмову в призначенні пенсії так і у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до положень Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року № 1382-IV (далі Закон України № 1382) встановлено, що особа має право на вільний вибір свого місця проживання, із збереженням усіх конституційних прав, зокрема права на отримання призначеної пенсії незалежно від місця проживання.

Частина 2 ст. 2 Закону України № 1382 передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Приписами ст. 44, п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України № 1058 гарантовано закріплене у Конституції право на отримання пенсійного забезпечення громадянами України.

Виходячи з аналізу вище перелічених норм права суд приходить висновку, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні або відсутністю міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України та відповідно до Конституційних принципів держава повинна гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, що також передбачено ст. 46 Конституції України.

З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-р/п/2009 щодо неконституційності положень виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України Про загальнообов`язкове пенсійне страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України № 1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Однак, при цьому слід зазначити, що позивачем не надано до суду жодних доказів того, що вона була позбавлена можливості або про існування об`єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009, а це більше 9 років.

Виходячи з фактичних обставин справи, представник позивача звернувся з письмовою заявою про поновлення та виплату пенсії до Інгульського ОУПФУ 05.05.2018 року, а з позовом до адміністративного суду представник позивача в її інтересах звернувся лише 03.01.2019 року.

Таким чином, суд приходить висновку, що адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, тобто з 03.07.2018 року, оскільки позов поданий до суду 03.01.2019 року.

Одночасно з цим, позивач просить відповідача поновити їй виплату пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України № 1058, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено абзацом першим частини першої цієї статті, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом (ч. 3 с. 28 Закону України № 1058).

Отже, питання розміру пенсії вирішується органом Пенсійного фонду України на підставі наявних в нього відомостей про пенсіонера, з урахуванням його страхового стажу. Враховуючи той факт, що позивачем оскаржується саме відмова у поновленні пенсії, а не її розмір, суд відмовляє позивачу в частині позовних вимог щодо виплати пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Щодо тверджень відповідача про те, що представником позивача не було надано усіх необхідних документів, а саме документу, що посвідчує місце (проживання) реєстрації позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.9. Порядку № 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

При зверненні до відповідача представником позивача було надано особисту заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії, яка була нотаріально засвідчена та апостильована. До заяви додані всі необхідні документи для поновлення пенсії позивачу.

Позовні вимоги щодо індексації пенсії задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведені, та ч. 2 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачене щорічне проведення індексації.

Позовні вимоги щодо компенсації втрати частини доходів задоволенню не підлягають, оскільки виплату пенсії слід поновити з 03.07.2018 року, та законодавством передбачене щорічне проведення індексації.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів суду, що існують правові підстави не призначати та не виплачувати пенсію позивачу, тому позов належить задовольнити частково.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України відповідно до задоволених вимог позивача.

Керуючись ст. 2, 19, 241 246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250638) задовольнити частково.

2. Визнати неправомірним та скасувати рішення Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області № 9276/02 від 08.05.2018 про відмову в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Інгульське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області () поновити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) з 03.07.2018 року .

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 352,40 грн.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Мельник