Справа № 1340/5487/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/5051/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року у справі № 1340/5487/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Санаторію "Прикордонник-Немирів" (військова частина 1487) Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Мричко Н.І.,

час ухвалення рішення 25.03.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 30.03.2019 року

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до санаторію «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) (далі санаторій «Прикордонник-Немирів» ДПС України, Відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність санаторію «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не включення до наказу від 25.05.2018 № 17-ос про виключення зі списків особового складу, усіх видів забезпечення для проведення повного розрахунку при звільненні семи календарних років вислуги для виплати грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний рік календарної вислуги;

- стягнути із санаторію «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення з 7 повних календарних років у сумі 33925,5 грн.;

- зобов`язати санаторій «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової допомоги при звільненні у законодавчо визначеному розмірі) за період із 25.05.2018 по день фактичної виплати недоплаченої грошової допомоги з розрахунку 317,63 грн в день.

Позовній вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно з наказом т.в.о начальника санаторію «Прикордонник-Немирів» ДПС України від 25.04.2018 № 12-ос, Позивача звільнено з військової частини в запас, у зв`язку із закінченням строку контракту. Згідно з наказом начальника цієї ж установи від 25.05.2018 № 17-ос виключено Позивача із списків особового складу усіх видів забезпечення. До проходження служби у санаторії «Прикордонник-Немирів» попереднім його місцем проходження військової служби був Львівський прикордонний загін.

Зазначає, що відповідно до витягу із наказу від 25.05.2018 № 17-ос, календарна вислуга років військової служби Позивача становить 24 роки 09 місяців 20 днів календарних років. До календарної вислуги років Позивача зараховано час служби у Збройних Силах колишнього СРСР, - військових частинах НОМЕР_2 та НОМЕР_3 дислокованих на території Російської Федерації, у період з 27.05.1990 по 16.12.1996.

Разом з тим Відповідачем при звільненні Позивача, виплачено грошову допомогу у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення лише за 17 років.

З приводу наведеного вважає, що санаторієм «Прикордонник-Немирів» безпідставно та протиправно не прийнято рішення про виплату йому грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення із включенням попереднього періоду проходження військової служби з 27.05.1990 по 12.06.1996 (періоду служби у Збройних силах колишнього СРСР та Російської Федерації), тобто за 7 календарних років з урахуванням загальної календарної вислуги 24 роки 09 місяців 20 днів.

Вказує на те, що він повторно звільнений з військової служби. На момент попереднього його звільнення з військової служби, не діяла норма статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», згідно якою передбачено право на отримання грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Враховуючи те, що на момент його повторного звільнення з військової служби, вказана одноразова грошова допомога є передбаченою статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», тому на думку Позивача, він набув право на таку виплату.

Крім цього, у відповідності до статей 116, 117 КзПП України, Позивач просить стягнути компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, оскільки при проведенні з ним остаточного розрахунку при звільненні, не проведено виплату всіх належних йому сум.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що в матеріалах справи наявні докази, які не були досліджені судом першої інстанції. Крім того, суд першої інстанції порушив право позивача на вирішення спору по суті в судовому порядку.

Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позивних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо неврахування в наказі № 17-ОС від 25.05.2018 кожного повного календарного року для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення, не вплине на обсяг прав Позивача, зокрема, не змінить суті та змісту наказу № 17-ос від 25.05.2018.

Суд першої інстанції вважає, що належним способом захисту у даній справі є оскарження рішення Відповідача, викладеного у формі наказу № 17-ОС від 25.05.2018 в частині виплати грошової допомоги за 17 повних років, та зобов`язати Відповідача врахувати весь період календарної служби для виплати грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що матиме наслідком виплати такої допомоги.

Наведені обставини є підставою для відмови в задоволенні позову в частині визнання бездіяльності Відповідача.

Що стосується інших позовних вимог зобов`язального характеру, то такі вимоги Позивача в розумінні пункту 23 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є похідними від позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність, у задоволенні якої суд першої інстанції відмовив, а тому відповідно такі похідні позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу у санаторії «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) ДПС України на посаді начальника групи зв`язку санаторію.

У матеріалах справи наявна копія витягу з послужного списку особової справи старшого прапорщика ОСОБА_1 . У такому зазначені відомості щодо проходження дійсної військової служби в Збройних силах СНД, України, органи МВС і СБ України. Вказано, що ОСОБА_1 на військову службу призваний 27.05.1990 Яворівським районним військовим комісаріатом Львівської області.

Так, у період з 03.06.1990-01.12.1992 Позивач, проходив військову службу як курсант військової частини № НОМЕР_2 та старший механік військової частини № НОМЕР_3 .

З 01.12.1992 -15.12.1993 Позивач зарахований на поза строкову службу за контрактом.

15.12.1993 ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони Російської Федерації в особі командира в/ч 22962 капітана 2 рангу ОСОБА_2 контракт № 359 про проходження військової служби строком на три роки (арк. справи 106).

Суд дослідив долучену до матеріалів справи копію з військового квитка ОСОБА_1 НОМЕР_4 (арк. справи 108-113). Так, у такому міститься наступний запис, згідно з яким ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом 15 грудня 1993 року строком на три роки, у відповідності до Закону Російської Федерації «Про військовий обов`язок і військову службу».

16.12.1996 звільнений в запас за статтею 48 частиною 1 наказу Міністерства Оборони Російської Федерації № 75 від 1993 року. Встановлені обставини не заперечувалися представником позивача у судовому засіданні.

З 08.06.2000 ОСОБА_1 повторно призваний для проходження військової служби.

Позивач з 08.06.2000 12.03.2014 проходив службу у військовій частині № НОМЕР_5 на різних посадах.

З 12.03.2014-31.05.2017 проходив військову службу у 7 прикордонному загоні Західного регіону управління ДПС України.

З 31.05.2017-25.05.2018 Позивач проходив службу у санаторії «Прикордонник-Немирів».

25.05.2018 ОСОБА_1 , на підставі наказу т.в.о. начальника санаторію «Прикордонник-Немирів» від 25.04.2018 № 12-ОС «По особовому складу» звільнений в запас за закінченням строку контракту.

Згідно з витягу наказу т.в.о начальника санаторію «Прикордонник-Немирів» від 25.04.2018 № 12-ОС «По особовому складу» припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби з 25 квітня 2018 року старшого прапорщика ОСОБА_1 за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «ї» (які в особливий період, крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону із застосуванням пункту 1 частини 8 статті 26 Закону із застосуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» та підпункту «б» частини 2 статті 26 Закону» (арк. справи 14).

Згідно з витягу наказу начальника санаторію «Прикордонник-Немирів» від 25.05.2018 № 17-ОС «По особовому складу» (арк. справи 15-16) з 25.05.2018 виключено із списку особового складу Санаторію «Прикордонник-Немирів» та всіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1 , начальника групи зв`язку санаторію, звільненого з військової служби наказом начальника санаторію «Прикордонник-Немирів» від 25.04.2018 № 12-ОС за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «ї» (які в особливий період, крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону із застосуванням пункту 1 частини 8 статті 26 Закону із застосуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» та підпункту «б» частини 2 статті 26 Закону».

У вказаному наказі зазначено, що вислуга років на пенсію станом на 25.05.2018 становить:

календарна - 24 роки 06 місяців 06 днів,

пільгова -00 років, 03 місяці 14 днів.

Загальна вислуга для призначення пенсії станом на 25.05.2018 складає 24 роки 09 місяців 20 днів.

Вказано, що згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України № 425 від 20.05.2008 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.06.2008 за № 37/15228) виплатити грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 17 повних років.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Ч.2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ч. 1 ст. 5 КАСУ встановлює, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Способи захисту порушеного права не абстрактні і формулюються позивачем як завгодно, а визначені виключно законом.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, слід зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції рол захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). При визначенні способів захисту права обов`язковими ознаками є мета для усунення перешкод у здійсненні права та спрямованість заходів, а саме їх вплив має бути спрямований на особу чи дію яка чинить зазначені перешкоди.

Обов`язковим елементом способу захисту є його спрямованість на усунення негативних наслідків яких зазнав позивач.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод що має назву «Право на ефективний засіб юридичного захисту», проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність санаторію «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не включення до наказу від 25.05.2018 № 17-ос про виключення зі списків особового складу, усіх видів забезпечення для проведення повного розрахунку при звільненні семи календарних років вислуги для виплати грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний рік календарної вислуги, стягнути із санаторію «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення з 7 повних календарних років у сумі 33925,5 грн., зобов`язати санаторій «Прикордонник-Немирів» (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової допомоги при звільненні у законодавчо визначеному розмірі) за період із 25.05.2018 по день фактичної виплати недоплаченої грошової допомоги з розрахунку 317,63 грн в день.

Таким чином, наказом від 25.05.2018 № 17-ОС «По особовому складу» визначено виплатити Позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 17 календарних років із загальної вислуги 24 роки 09 місяців 20 днів.

Правовою підставою для нарахування та виплати грошової допомоги при звільненні є саме Наказ від 25.02.18 №17-ОС "По особовому складу", яким позивача виключено із списків особового складу, усіх видів забезпечення. Як вбачається з позовних вимог та матеріалів справи, позивач не оскаржує правову підставу та не просить внести зміни до існуючого наказу, а тому колегія суддів прийшла до висновку, що визнання бездіяльності відповідача не породжує правових наслідків для стягнення вказаної позивачем суми.

Колегія суддів зазначає, що визнання протиправною бездіяльності Відповідача не змінить суті та змісту наказу № 17-ос від 25.05.2018., який є правовою підставою зазначених виплат. В обраного способу захисту мають бути юридичні наслідки - стягнення коштів, вчинення дії, визнання юридично значимого факту. Визнання протиправною бездіяльності не може зобов`язати відповідача до вчинення певних дій, спрямованих на відновлення права, жодних юридичних наслідків самостійно не матиме. Зазначена вимога не є вимогою встановити факт, оскільки вимагає встановлення юридичної оцінки.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом захисту у даній справі є оскарження рішення Відповідача, викладеного у формі наказу № 17-ОС від 25.05.2018 в частині виплати грошової допомоги за 17 повних років, та зобов`язання Відповідача врахувати весь період календарної служби для виплати грошової допомоги, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що матиме наслідком виплату такої допомоги.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законними і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року у справі № 1340/5487/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 19.06.2019 року