Справа № 420/544/19
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/544/19
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Коваля М.П.

За участю: секретаря Сторчака О.О.

представника відповідача Білоконь Н.О. (довіреність від 15.01.2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №315-18 від 23.08.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вказана заява мотивована наявністю погроз, які надходили на адресу її родини з боку депутата парламенту, який примусово бажав одружити на собі доньку позивача. Позивач побоюється повертатися до країни громадянської належності через можливе переслідування з боку зазначеної особи. Вважає, що її заява відповідає всім критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, Державною міграційною службою України безпідставно відмовлено у наданні заявленого статусу, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, 25.01.2018 року ОСОБА_1 звернулась до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просила визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної міграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 05.02.2018 року №24 відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено оформити подані документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Афганістану ОСОБА_1 .

02.08.2018 року за результатами розгляду особової справи позивача (№2018OD0010) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про доцільність відмовити гр. Афганістану ОСОБА_1 , як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшли висновку, що факти повідомлені заявником стосовно його переслідувань в країні громадянського походження не є підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

23.08.2018 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №315-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Афганістану ОСОБА_1 . Разом з нею відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, її неповнолітнім дітям.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов правильного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції вірно враховано, гр. Афганістану ОСОБА_1 за національністю - таджичка; місцем народження позивача є м. Кабул, за віросповідання - мусульманка-сунітка.

Згідно анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 25.01.2018 року (№ 2018OD0010), позивач покинула країну походження 29.11.2017 року авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - Дубай (ОАЕ) - м. Одеса (Україна). Державний кордон України перетнула 30.11.2017 року легально, на підставі паспортного додатку до візи.

Виїзд з країни громадянської належності, зі слів позивача, відбувся через погрози, які надходили на адресу її родини з боку депутата парламенту на ім`я ОСОБА_2 , який примусово бажав одружити на собі доньку позивача.

На теперішній час позивач не бажає повертатися до Афганістану через побоювання переслідування зі сторони вищевказаної особи.

Разом з цим, під час співбесіди 05.02.2018 року позивач зазначив, що на Батьківщині не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи, в нього були відсутні окремі політичні погляди.

Отже, позивач не зазнавав жодних утисків або переслідувань, пов`язаних із елементами громадянства, національності або віросповідання. Жодних документальних доказів ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину позивач не надав, у тому числі щодо конкретних фактів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Водночас, позивач зазначив, що ніколи не зазнавав переслідувань за ознаками раси, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів.

Також, за матеріалами особової справи позивача відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність у нього проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливість переслідування її близьких родичів за конвенційними ознаками.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач зазначила, що не зверталась на території країни громадянської належності до компетентних органів з повідомленням про переслідування з боку депутата парламенту на ім`я ОСОБА_2 , який, за її твердженнями, бажає примусово одружити на собі її доньку.

Аналізом матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причини виїзду до України та неможливості добровільного повернення до Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з відсутністю доведених фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Разом з цим, під час прийняття оскаржуваного рішення орган міграційної служби дослідив ситуацію в останньому регіоні проживання позивача (Афганістан, м. Кабул, район Рішхор), яка на теперішній час залишається задовільною.

За матеріалами особової справи також не встановлено, що позивач чи її близькі родичі змінювали місце постійного проживання, зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження або покарання. Таких обставин позивачем наведено не було.

Водночас, позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання паспорта, візи, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

За таких обставин, є обґрунтованим висновок органу міграційної служби, що у заяві позивача відсутні умови для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, оскільки при зверненні щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень вирішити питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в судовому порядку.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 21.06.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль