Справа № 826/6881/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

24 червня 2019 року № 826/6881/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, -
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України, в якому просить
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо термінів розгляду звернення ОСОБА_1 щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю 3-ї групи;

- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України у виплаті належної ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з приводу інвалідності;

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по інвалідності відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (у редакції чинній на час встановлення позивачу 3-ї групи інвалідності) та виплатити одноразову грошову допомогу з урахуванням офіційних індексів інфляції за 2009-2018 роки;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної (немайнової) шкоди у сумі 55 000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 травня 2018 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач, маючи право на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби звернувся до Київського міського військового комісаріату із заявою про виплату йому відповідної одноразової грошової допомоги. Однак рішенням комісії Міністерства оборони України було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні та виплаті такої допомоги. Позивач вважає, що вказана відмова є протиправною та порушує його право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ від 20.12.1991.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнав та заперечував проти нього, зазначивши, що законодавство України передбачає, що у разі якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги з підстав передбачених статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими законами, виплата відповідних грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором особи, яка має право на отримання таких виплат. Оскільки ОСОБА_1 скористався своїм правом та отримав суму за державним обов`язковим особистим страхуванням у розмірі 2 125,00 грн., він не має права на отримання одноразової грошової допомоги.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 проходив військову службу у період з 01 серпня 1974 року по 26 грудня 2005 року, звільнений із Збройних Сил України наказом Міністерства оборони України № 798 від 13 грудня 2005 року у зв`язку із скороченням Збройних Сил України. Рішенням ВЛК Головного військового клінічного госпіталю від 29.11.2005 №1413 за сукупністю захворювань позивач був визнаний непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку.
Після проведеного первинного огляду позивача, який відбувся 27.04.2009, Центр МСЕК м. Києва встановив йому третю групу інвалідності з 27.04.2009 по 01.05.2010. Причиною встановлення інвалідності, як вбачається з копії довідки, стало захворювання, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби.
При повторному огляді позивача, який відбувся 14.05.2013, йому встановлена друга група інвалідності з 14.05.2013 довічно. Причиною встановлення інвалідності зазначено таку що і при попередньому огляді.
28 травня 2009 року ОСОБА_1 звернувся до Київського міського військового комісара з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності з встановленням більшого відсотка втрати працездатності ніж під час звільнення із Збройних Сил України.
Листом від 04.06.2009 № 2320 Київський міський військовий комісаріат повідомив позивача про те, що оскільки ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у 2005 році, тобто до впровадження виплати одноразової грошової допомоги, то для виплати такої допомоги немає законних підстав.
Не погоджуючись із вищевказаною відмовою, ОСОБА_1 14.10.2009 звернувся із зверненням щодо протиправної відмови Київського міського військового комісаріату в прийнятті документів до Військової прокуратури Центрального регіону України.
В подальшому дане звернення було направлено за належністю для розгляду у військову прокуратуру Київського гарнізону, та військовий прокурор на захист прав позивача на отримання одноразової грошової допомоги звернувся до суду.
Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 03.08.2010 у справі №2а-741/10 зобов`язано Київський міський військовий комісаріат у 15-денний строк з дня набрання постанови законної сили подати головному розпоряднику бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 з доданими документами, які зазначені в пункті 3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №499 від 28 травня 2008 року. Постанова набрала законної сили 11 жовтня 2010 року.
На виконання вищевказаної постанови суду, Київським міським військовим комісаріатом зроблено запит щодо надання копії постанови від 03.08.2010 № 2а-741/10, для подальшого виконання цієї постанови.
Як вбачається із витягу з Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 18 травня 2011 року № 2, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки останнього було звільнено під час дії положень статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка передбачала державне обов`язкове особисте страхування та не передбачала виплату одноразової грошової допомоги.
Однак, як зазначає позивач, про це рішення йому стало відомо лише після звернення до Міністра оборони України із адвокатським запитом № 1-01/С-2018 від 31.01.2018 щодо надання інформації про те, чи виконана Міністерством оборони України постанова Шевченківського районного суду міста Києва від 03.08.2010 у справі №2а-741/10.
Вважаючи такі бездіяльність відповідача щодо термінів розгляду заяви позивача протиправною та відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, а свої законні права та інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.05.2008 № 499 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб».
Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 01 січня 2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.
Пунктом 3 вказаної постанови передбачено завершити виплату страхових сум за страховими випадками, що сталися до 01 січня 2007 року, відповідно до Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року №488, а також одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 року №284.
З системного аналізу правових норм убачається, що у разі встановлення особі інвалідності, що пов`язана із виконанням ним обов`язків військової служби до січня 2007 року, призначення та виплата такій особі страхових платежів здійснюється в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання таких платежів.
При цьому, за змістом положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», днем виникнення права на отримання гарантованих виплат у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Враховуючи те, що позивачу встановлено III групу інвалідності 22.04.2009, то до спірних правовідносин слід застосовувати Порядок та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, який затверджений постановою КМ України від 28.05.2008 № 499 (далі Порядок № 499).
Підпунктом 2 пункту 2 Порядку № 499 встановлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби одноразова грошова допомога інвалідам III групи виплачується у розмірі 27-місячного грошового забезпечення.
Отже, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і в тому разі коли інвалідність настала після його звільнення зі служби, але внаслідок виконання ним обов`язків військової служби.
Аналогічний правовий висновок також викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.03.2015 у справі №К/800/8194/15.
Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо того, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги виникає з моменту звільнення останнього з військової служби, а оскільки на той момент законодавством не була передбачена виплата одноразової грошової допомоги, а було передбачено державне обов`язкове особисте страхування, отже позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги.
Отже, судом встановлено, що позивачу одноразова грошова допомога не призначалася та не виплачувалася, цей факт сторонами не заперечується.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що відповідач відмовляючи позивачу в призначенні останньому одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому IІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, діяв всупереч вимогам чинного законодавства України, а відтак такі дії є протиправними.
Твердження позивача щодо тривалого розгляду Міністерством оборони України його звернення про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із настанням інвалідності ІІІ групи, не знаходять свого підтвердження, оскільки як вбачається з матеріалів справи, Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідністю осіб, звільнених з військової служби розглянула документи ОСОБА_1 18 травня 2011 року.
Щодо позовної вимоги про зобов`язати Міністерства оборони України нарахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по інвалідності відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (у редакції чинній на час встановлення позивачу 3-ї групи інвалідності) та виплатити одноразову грошову допомогу з урахуванням офіційних індексів інфляції за 2009-2018 роки, суд зазначає наступне.
Частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Ця норма кореспондується з нормою частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо захисту прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку суб`єктів владних повноважень як завдання адміністративного судочинства та нормою частини другої статті 5 КАС України, якою передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавство (п. 145 рішення).
У пункті 50 рішення від 13.01.2011 у справі «Чуйкіна проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 28-36, Series A №18).
Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10.07.2003 у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002 II).
Конституційний Суд України в Рішенні від 25.11.1997 №6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (п. 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.
Згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (ч. 5 ст. 125 Конституції України).
Стаття 8 Загальної декларації прав людини 1948 року проголосила «право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом». Це положення відтворено в Конституції України (стаття 55) і має застосовуватися системно, оскільки гарантується судовий захист як національними, так і міжнародними судовими установами.
Отже, суд повинен захистити позивача та обрати ефективний засіб захисту прав позивача за наслідками визнання незаконним рішення суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною відмову Міністерства оборони України у виплаті належної ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з приводу інвалідності та зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по інвалідності відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (у редакції чинній на час встановлення позивачу 3-ї групи інвалідності).
Крім того, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27.02.2018 у справі № 816/591/15-а, суд вважає, що у цій справі, повноваження відповідача щодо призначення одноразової грошової допомоги не є дискреційними, так як відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, тому у відповідності до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Однак, позовна вимога щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу з урахуванням офіційних індексів інфляції за 2009-2018 роки не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно з абз. 1 ст. 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Положеннями статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно зі ст. 4 вказаного Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться з наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок № 1078).
Інфляція - знецінювання грошей, що супроводжується ростом цін на товари і послуги.
Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісяця і публікуються, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Опубліковані друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники відповідно до статей 19, 21 і 22 Закону України "Про інформацію" є офіційними.
Втрати від інфляції розраховується за формулою:
[Втрати від інфляції] = [Сума боргу] Ч [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]
Де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу. [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідно до абз. 2 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Згідно з частиною другою ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі пенсії та оплата праці (грошове забезпечення).
Оскільки одноразова грошова допомога яка передбачена Порядком № 499 має разовий характер, а тому відповідно до зазначених норм закону, одноразова грошова допомога не підлягає індексації.
Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 18.11.2014 у справі №21-518а14, постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.02.2018 №522/5664/17 (адміністративне провадження №К/9901/2999/17); ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016, від 09.03.2016; ухвалі Апеляційного суду Київської області у справі № 22.ц. 780/6259/2015.
Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до вимог статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства України, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належних обґрунтувань та доказів заподіяння йому моральної шкоди в заявленому в позовній заяві розмірі, тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 77, 139, 246, 257-263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Визнати протиправною відмову Міністерства оборони України у виплаті належної ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з приводу інвалідності.
3. Зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу по інвалідності відповідно до вимог частини другої статті 16 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (у редакції чинній на час встановлення позивачу 3-ї групи інвалідності).
4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя С.К. Каракашьян