Справа № 320/6508/18
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2019-06-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2019 року № 320/6508/18

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши в порядку письмового провадження а правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, в якому просить суд: - стягнути заборгованість на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 128029 грн..

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до наказу генерального директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20 лютого 2014 № 91/о позивач звільнений зі служби з вислугою років на військовій служби тривалістю 31 років 05 місяців. Проте, при здійсненні розрахунку йому не було сплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2014 позов позивача задоволено частково. Зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби передбаченому ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991. На виконання зазначеного судового рішення відповідач 30.12.2014 здійснив виплату грошової допомоги в розмірі 192665 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку територіального відокремленого без балансового відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» №10026/045. Проте, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 128029 грн. відповідності до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2019 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 30 січня 2019 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30 січня 2019 року за обґрунтованим клопотанням сторони зупинено провадження у справі до 26.03.2019.

12 лютого 2019 року до суду надійшов відзив від відповідача, в якому він позову не визнав, у його задоволенні просив відмовити. Стверджує, що відповідач не може бути належним відповідачем по даній справі та на нього не поширюється юрисдикція адміністративного суду у даному виді правовідносин, як це передбачено ст. 19 КАС України, оскільки за своїм правовим статусом відповідач не відноситься до суб`єктів владних повноважень. Також зазначає, що законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спору про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Крім того, позивачем пропущено трьох місячний строк звернення до суду.

Позивачем 13.02.2019 до суду подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що останній працював на Украерорусі проходячи військову службу, яка є публічною службою, а спір стосується щодо звільнення з неї, тому спір має розглядатися саме за правилами КАС України. Стверджує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегулюванні спірні правовідносини.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 поновлено провадження у справі.

26 березня 2019 р. до суду надійшли клопотання від представників сторін про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

У зв`язку з поданими клопотаннями сторін про розгляд справи в порядку письмового провадження ухвалою суду від 26 березня 2019 р. на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України вирішено здійснювати судовий розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Як встановлено судом, позивач під час проходження військової служби в Збройних Силах України наказом Міністра оборони України від 8 грудня 1999 р. №704 відряджений зі Збройних Сил України до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Наказом Міністра оборони України від 3 лютого 2014 р. № 26 позивач звільнений з військової служби у відставку за пунктом "б" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (за станом здоров`я) з посади старшого штурмана (старшого диспетчера з руху літаків) регіонального структурного підрозділу «Київцентраеро» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

Відповідно до наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20 лютого 2014 р. № 91/о позивач звільнений з служби з вислугою років на військовій служби тривалістю 31 рік 05 місяців.

У подальшому позивач звернувся із заявою на ім`я директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби.

Листом від 23.03.2014 №1.24-8 Державне підприємство обслуговування повітряного руху України відмовило позивачу в задоволенні заяви про виплату одноразової грошової допомоги, зазначивши, що Украерорух не отримує кошти з Державного бюджету України і тому не може здійснити вказану виплату.

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, а своє право на отримання одноразової грошової допомоги порушеним, звернувся з позовом до суду.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2014 позов позивача задоволено частково. Зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби передбаченому ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ від 20.12.1991.

На виконання зазначеного судового рішення відповідач 30.12.2014 здійснив виплату грошової допомоги в розмірі 192665 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку територіального відокремленого без балансового відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» №10026/045.

Позивач вважає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Крім того, ст. 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позивач також вважає, що оскільки він був звільнений з підприємства 20 лютого 2014 року, а виплата була здійснена підприємством 30 грудня 2014 року, то підприємство затримало розрахунок позивачу на 10,3 місяців, а тому повинно сплатити 128029 грн. (12430 грн. х 10,3 міс.), виходячи з грошового забезпечення на момент звільнення у розмірі 12430 грн..

Тому 07.09.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату останьому компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 128029 грн..

Однак, відповідач листом від 09.10.2018 №1-26.2-4803 відмовив позивач у виплаті даних коштів, не находячи підстав для виплати даної компенсації. Крім того, відповідачем зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів по останню не поширюються на військовослужбовців, посилаючись на п.2 ППВСУ від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Не погоджуючись з даною відповіддю позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах встановлені, зокрема, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991р. №2011-ХII (з наступними змінами і доповненнями, надалі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 9 Закону № 2011-XII за військовослужбовцями, відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, зберігаються всі види забезпечення, передбачені статтями 9 і 91 цього Закону, гарантії та пільги, що надаються за рахунок коштів, призначених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, Державної спеціальної служби транспорту.

Абзацом 1 ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата допомоги при звільненні військовослужбовців з військової служби також гарантована частиною першою ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 р. № 2262-XII (з наступними змінами і доповненнями, далі - Закон № 2262-XII), якою встановлено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з вимогами абз. 4 ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Водночас, відповідно до вимог абз. 5 ч. 2 ст. 15 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цим пунктом, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Крім того, ст. 9 Закону № 2262-XII встановлено, що виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання (частина четверта). Особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали (частина п`ята).

Отже, зміст наведених положень Закону № 2011-XII та Закону № 2262-XII дає підстави дійти висновку, що виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям за рахунок коштів органів, у яких вони працювали, здійснюється лише у разі їх звільнення зі служби безпосередньо з посад, займаних в цих органах, із залишенням на військовій службі.

Судом встановлено, що позивач під час проходження військової служби в Збройних Силах України наказом Міністра оборони України від 8 грудня 1999 р. №704 відряджений зі Збройних Сил України до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

В подальшому, наказом Міністра оборони України від 03.02.2014 № 26 позивач звільнений з військової служби у відставку за пунктом "б" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (за станом здоров`я) з посади старшого штурмана (старшого диспетчера з руху літаків) РСП «Київцентраеро» Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. Відповідно до наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20 лютого 2014 року № 91/о позивач звільнений з служби з вислугою років на військовій служби тривалістю 31 рік 05 місяців.

При звільненні позивачу не було виплачено одноразову грошову допомогу, у зв`язку з цим він звернувся до суду. Вказаним вище рішенням суду від 28.10.2014 адміністративний позов задоволено частково і зобов`язано Державне підприємство обслуговування повітряного руху України здійснити нарахування та виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

На виконання цього судового рішення відповідач 30.12.2014 здійснив виплату грошової допомоги в розмірі 192665 грн., що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Позивач вважає, що оскільки він був звільнений з підприємства 20 лютого 2014 року, а виплата була здійснена підприємством 30 грудня 2014 року, то підприємство затримало розрахунок позивачу на 10,3 місяців, а тому повинно сплатити 128029 грн. (12430 грн. х 10,3 міс.), виходячи з грошового забезпечення на момент звільнення у розмірі 12430 грн..

Із урахуванням наведеного, суд зазначає наступне.

Законом №2011-XII та Законом №2262-XII не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Суд звертає увагу, що законодавець у цій статті вжив словосполучення "всіх сум, що належать йому від підприємства". У контексті цієї адміністративної справи це означає, що при звільненні повинна бути одночасно виплачена і одноразова грошова допомога.

Частиною 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд бере до уваги, що спір у справі стосується не розміру належних позивачу сум, оскільки відповідач оспорює саме відсутність підстав для їх виплати, а не розмір таких виплат.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 20 лютого 2014 року № 91/о позивач звільнений з військової служби з вислугою років на військовій служби тривалістю 31 рік 05 місяців, тоді як, фактичний розрахунок (виплату одноразової грошової допомоги) проведено 30.12.2014.

Суд зауважує, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців Збройних Сил України стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21 березня 2018 в справі № 806/533/16 (К/9901/6911/18).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі наведеного, суд вбачає наявність, передбачених чинним законодавством, обставин для стягнення заборгованості на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 128029 грн..

Суд не погоджується з твердженням відповідача, що дана справа не підсудна Київському окружному адміністративному суду з наступних підстав.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, - п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України.

Оскільки позивач працював в Украерорусі, проходячи військову службу, яка є публічною службою, а спір стосується щодо звільнення з неї, то спір має розглядатися саме за правилами КАС України.

Крім того, відповідач не надає належним чином обґрунтовані докази свого твердження щодо неможливості бути належним відповідачем.

Також суд не погоджується із твердженням відповідача відносно того, що на військовослужбовців не поширюються норми КЗпП України, посилаючись при цьому на ППВСУ від 24.12.1999 року №13, де зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців.

Дане твердження спростовується висновком Верховного суду у постанові від 21.03.2018 року у справі № 806/533/16, на якій позивач послався у своєму позові, де зазначене наступне: Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Верховний Суд зауважує, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану, відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Що до твердження відповідача на пропущений позивачем строк звернення до суду та посилання позивача на той факт, що йому лише у вересні 2018 року стало відомо, що законодавством встановлено компенсацію за затримку розрахунку при звільненні є безпідставним та необґрунтованим, оскільки як зазначив позивач в заяві про поновлення пропущеного строку дійсно, хоча він і знав про порушення свого права щодо несвоєчасної виплати вихідної допомоги, але не знав про порядок захисту своїх прав на підставі ст. 117 КЗпП України, оскільки існувала думка у військовослужбовців про те, що норми КЗпП України на військовослужбовців не поширюються.

Крім того, відповідач зазначає, що норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців.

Також у відзиві на адміністративний позов відповідача посилається на непослідовні доводи, спочатку зазначаючи, що на військовослужбовців не поширюються норми КЗпП України, а потім вказує на недотримання тримісячного строку звернення до суду на підставі ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, позивачем під час розгляду справи було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, то підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні. Керуючись ст.ст. 243-246, 250 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (код ЄДРПОУ - 19477064) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 128029 (сто двадцять вісім тисяч двадцять дев`ять) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лиска І.Г.