Справа № 620/3271/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3271/18 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Степанюка А.Г., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення тридцятої позачергової сесії VII скликання Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області № 632 від 10.07.2018 «Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_3» та зобов`язання відповідача прийняти рішення, яким надати позивачу дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,02 га для індивідуального садівництва за рахунок земель комунальної власності Новгород-Сіверської міської ради, що розташована поряд з вул. Зелена у м. Новгород-Сіверський, Чернігівської області.

Позовні вимоги мотивує тим, що відмова відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі спірної земельної ділянки у власність є не мотивованою, а тому рішення тридцятої позачергової сесії VII скликання не відповідає ч. 3 ст. 118 Земельного кодексу України і повинно бути скасованим.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно із ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 25 червня 2018 року звернувся до Новгород-Сіверського міського голови (на розгляд сесії Новгород-Сіверської міської ради) з клопотанням у відповідності до ст. 118 Земельного кодексу України про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,02 га для індивідуального садівництва за рахунок земель комунальної власності Новгород-Сіверської міської ради, що розташована поряд з вул. Зелена у м. Новгород-Сіверський Чернігівської області. Зазначає, що земельну ділянку планує використовувати виключно за цільовим призначенням (а.с.13).

Рішенням Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області (тридцята позачергова сесія VІІ скликання) від 10.07.2018 № 623 про розгляд заяви щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_3 вирішено відмовити ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,0200 га по АДРЕСА_3 (відповідно до схем розташування земельної ділянки) у зв`язку із невідповідністю містобудівній документації (а.с.15).

Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2018 позивач звернувся до Новгород-Сіверського міського голови з інформаційним запитом (а.с.32).

23.07.2018 позивачу була надана відповідь, в якій Новгород-Сіверська міська рада Чернігівської області зазначає, що земельна ділянка по АДРЕСА_3 відповідно до генерального плану міста Новгород-Сіверський Чернігівської області, який затверджений рішенням Чернігівського обласного виконавчого комітету від 20.12.1976 № 576, знаходиться в зоні індивідуальної житлової забудови. Земельні ділянки для індивідуального садівництва згідно ст. 22 Земельного кодексу України відносяться до земель сільськогосподарського призначення. Також, відповідно до генерального плану присадибної ділянки по АДРЕСА_3 від 25.12.1990 земельна ділянка, яка зазначена в клопотанні позивача, частково знаходиться на земельній ділянці житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.33).

Зі схеми розміщення земельної ділянки по АДРЕСА_3 , вбачається, що частину земельної ділянки, яку має намір отримати позивач у власність, вже відведено під домоволодіння (а.с.34).

Згідно викопіювання з генерального плану М 1:5000 (генеральний план та перша черга будівництва. Схема режимних зон) м. Новгород-Сіверський Чернігівської області земельна ділянка зазначена в клопотанні позивача від 25.06.2018 по АДРЕСА_3 перебуває на території індивідуальної забудови (а.с.35).

Також, згідно генерального плану присадибної ділянки по АДРЕСА_3 від 25.12.1990 земельна ділянка, яку має намір отримати позивач у власність для індивідуального садівництва, знаходиться на земельній ділянці житлового будинку (а.с.36).

Не погоджуючись з рішенням тридцятої позачергової сесії VII скликання Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області № 632 від 10.07.2018 «Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_3», позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи та наявним у справі доказам, колегія суддів зважає на наступне.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Статтею 3 Земельного кодексу України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

У відповідності до п. б ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

За приписами пункту б частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Статтею 116 Земельного кодексу України, зокрема частиною 1, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч.7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до ч. 8 статті 118, ч. 4 статті 123 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки як у власність, так і в користування, погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Згідно ч. 2 цієї статті проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 статті 186-1 Земельного кодексу України органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

З огляду на ч.7 статті 186-1 Земельного кодексу України, органам, зазначеним у частинах першій - третій цієї статті, при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій»; надання погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями; проведення будь-яких обстежень, експертиз та робіт.

Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

Згідно ч.8 ст.186-1 Земельного кодексу України у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що за наслідками розгляду звернення розробника проектної документації орган містобудування зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту надати висновок про погодження проекту землеустрою чи про відмову у його погодженні.

При цьому, єдиною підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Як уже зазначалося, підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо передачі у власність позивача спірної земельної ділянки стало те, що земельна ділянка по АДРЕСА_3 відповідно до генерального плану міста Новгород-Сіверський Чернігівської області, затвердженого рішенням Чернігівського обласного виконавчого комітету від 20.12.1976 № 576, знаходиться в зоні індивідуальної житлової забудови. Земельні ділянки для індивідуального садівництва згідно ст. 22 Земельного кодексу України відносяться до земель сільськогосподарського призначення. Також, відповідно до генерального плану присадибної ділянки по АДРЕСА_3 від 25.12.1990 земельна ділянка, яка зазначена в клопотанні позивача, частково знаходиться на земельній ділянці житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон №280/97) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 59 даного Закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Частиною першою ст. 71 Закону №280/97 передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Відтак, з огляду на вищенаведені норми, питання безоплатної передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування.

А стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, з огляду на вказану норму Конституції України, слід в свою чергу зробити висновок про неправомірність відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав інших ніж передбачено законом.

Зважаючи на те, що позивач, маючи намір отримати у власність спірну земельну ділянку орієнтовною площею 0,02 га для індивідуального садівництва, яка відповідно до містобудівної документації знаходиться в зоні індивідуальної житлової забудови, тобто не відповідає місцю розташування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність прийнятого відповідачем рішення № 632 від 10.07.2018 «Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_3 ».

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги колегія суддів знаходить необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Степанюк А.Г.

Суддя Файдюк В.В.

Повний текст постанови виготовлено - 24.05.2019р.