Справа № 320/1437/19
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2019 року м. Київ № 320/1437/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Черниш А.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2.

від відповідача - Машина Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Іванківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління

державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні

дії,

В С Т А Н О В И В :

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з позовом до Іванківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Іванківського районного відділу Управління державної міграційної служби України у Київській області №2 від 11 жовтня 2018 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну;

- зобов`язати Іванківський районний відділ Управління державної міграційної служби України у Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.06.2015 між ним на громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено шлюб.

Позивач вказує, що 12.10.2017 він звернувся до Іванківського районного відділу Іванківського районного відділу Управління державної міграційної служби України у Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та необхідним пакетом документів передбачених п. 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983.

Проте, 11.10.2018 відповідачем за результатами розгляду вказаної заяви було прийнято рішення № 2 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україні.

Позивач вважає, що відповідачем у оскаржуваному рішенні, не наведено жодних конкретних приписів закону, якими була б передбачена відмова у наданні йому дозволу на імміграцію. На думку позивача, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні, як на підставу відмови у наданні йому дозволу на імміграцію, на п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» є безпідставним та необґрунтованим.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачу правомірно було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну, оскільки в ході розгляду заяви позивача було встановлено невідповідність поданих документів законодавству України. Зокрема, відповідач зауважив, що в ході проведення перевірки відносно позивача було встановлено, що він не проживав та не проживає за адресою, яка була вказана у заяві про надання дозволу на імміграцію. Водночас, з листа ГУСБУ у м. Києві та Київській області відповідачем встановлено, що громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 для укладання шлюбу з позивачем до Пакистану не виїжджала.

Також, відповідач вказав, що 11.06.2018 було направлено запит до Посольства Пакистану в Україні про те, чи передбачено законодавством Пакистану укладання шлюбу заочно (за відсутності нареченої). Посольство Пакистану в Україні підтвердило видачу свідоцтва про шлюб між громадянином Пакистану та громадянкою України, але не підтвердило заочну реєстрацію, тобто відсутність нареченої при укладенні шлюбу.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.04.2019 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 у зв`язку з наданням часу на ознайомлення з документами суд на підставі частини 2 статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України оголосив перерву до 29.05.2019.

Судом встановлено, що Постановою КМУ від 12.09.2018 № 732 утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, яке є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби у Київській області, тому суд дійшов висновку, що належним найменуваням відповідачем по справі є Іванківський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

У судове засідання, призначене у справі на 29.05.2019 з`явилися представники сторін.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові, просила його задовольнити.

Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, вказав що Іванківським РВ УДМС України в Київській області під час прийняття рішення №2 від 11.10.2018 про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну не порушено норми процесуального права, а рішення є законним та обгрунтованим.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Пакистану, що підтверджується паспортом позивача серія НОМЕР_1 .

Як вбачається з відомостей, відображених у посвідці на тимчасове проживання ОСОБА_1 , виданої 24.05.2018, місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

12.10.2017 позивач звернувся до Іванківського районного відділу Управління державної міграційної служби України у Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки понад два роки перебуває у шлюбі з громадянкою України.

У вказаній заяві позивач зазначив місце проживання: АДРЕСА_2 .

До вказаної заяви серед інших документів було додано: копію паспортного документа ОСОБА_1 ; засвідчену у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа ОСОБА_1 ; довідку видану Посольством Пакистан м. Київ про зареєстроване місце проживання позивача; копію посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_1 ; копію мусульманського шлюбного контракту укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 , копію паспорта ОСОБА_3 .

Як вбачається з копії перекладу мусульманського шлюбного контракту, у селі Гаррі, ОСОБА_6 , район Сват, Пакистан відбулася церемонія одруження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата укладання шлюбу 29.06.2015 (а.с.27)

Як вбачається з перекладу афідевіту, засвідченого адвокатом Верховного суду уповноваженим з приведення до присяг 12.08.17 (618), ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_8 , адреса проживання: АДРЕСА_3 підтвердила, що одружилася з ОСОБА_1 29.06.2015 року.

11.10.2018 року Іванківським РВ УДМС України в Київській області за результатами розгляду матеріалів справи громадянина Пакистану ОСОБА_1 прийнято рішення №2 про відмову у наданні йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Підставою для прийняття такого рішення слугував лист від 13.04.2018 ГУ СБУ у місті Києві та Київської області, в якому було повідомлено, що ОСОБА_1 не проживав та не проживає за адресою, вказаною у заяві. В той же час, перевірочними заходами служби безпеки встановлено, що громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для укладання шлюбу з вказаним іноземцем до Пакистану не виїжджала.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склалась між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 4 Закону Україну «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закон №2491-III).

Положеннями статті 1 Закону №2491-III передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;

Відповідно до статті 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

У свою чергу, квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Відповідно до вимог частини другої статті 4 цього ж закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Згідно з вимогами частини третьої статті 4 зазначеного закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Так, за приписами частини першої вказаної статті Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону №2491-III.

Пунктом другим частини першої статті 9 Закону №2491-IIІ встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону №2491-IIІ заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 9 Закону №2491-III, для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається (ч. 10 ст. 9 Закону №2491-III).

З аналізу вищенаведених норм Закону України «Про імміграцію» вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України «Про імміграцію» (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1 - 10 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію», подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Згідно пункту 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Пунктом 16 Порядку №1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Згідно з пунктом 19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

У свою чергу, підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені статтею 10 Закону №2491-III, а саме, дозвіл на імміграцію не надається: 1)особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Матеріали справи свідчать, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення став висновок Управління ДМС України в Київській області від 11.10.2018 за результатами розгляду клопотання громадянина Пакистану ОСОБА_1 про отримання дозволу на імміграцію.

У вказаному висновку зазначено, що громадянин Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуваючи в Україні на законних підставах 12.10.2017 звернувся до Іванківського РС УДМС в Київській області з заявою про надання дозволу на імміграцію напідставі п. 1ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа яка перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки.

Громадянин Пакистану ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 11.10.2017 по тимчасовій посвідці серії НОМЕР_3 вид . 06.10.2016, орган видачі 3201.

Однак, в ході проведення перевірки відносно заявника Службою безпеки України у м. Києві та Київській області встановлено, що іноземець за вказаною адресою не проживає (відповідь від 13.04.2018 №384/ІІ).

Як вбачається з вказаного листа Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 13.04.2018 № 384/11 «Щодо перевірки особи», де зазначено «…що вжитими перевірочними заходами встановлено, що ОСОБА_1 за адресою: Іванківський район , АДРЕСА_2 не проживав та не проживає. Так, відповідно до Положень Постанови Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання. В той же час, перевірочними заходами встановлено, що громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 для укладання шлюбу з вказаним іноземцем до Пакистану не виїжджала…».

Також, як встановлено судом під час розгляду справи, Управління Державної міграційної служби України у Київській області 11.06.2018 звернулося до Посольства Пакистану в Україні із листом про надання інформації, про те чи передбачено законодавством Пакистану укладення шлюбу заочно (за відсутності нареченої), а також просив повідомити чи видавались владою Пакистану свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 .

Згідно наданої листом Посольством Пакистану в Україні відповіді на вказане звернення, останнім підтверджено видачу свідоцтва про шлюб між громадянином Пакистану та громадянкою України, але не підтверджено заочну реєстрацію, тобто відсутність нареченої при укладенні шлюбу.

Внаслідок цього, відповідач дійшов висновку, що у заяві про надання дозволу на імміграцію заявник - громадянин Пакистану ОСОБА_1 зазначив свідомо неправдиві відомості про місце проживання в Україні.

Отже, здійснивши перевірку справи позивача, відповідач відмовив у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Пакистан ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Суд звертає увагу, що статтею 10 Закону України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Так, за пунктом 4 частини першої вказаної статті Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

З приводу доводів відповідача, що позивачем у заяві про надання дозволу на імміграцію зазначено свідомо неправдиві відомості про місце проживання в Україні, суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом, однією із підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну є лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 13.04.2018 №384/ІІ, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Водночас, як вже було зазначено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач з 07.05.2018 був перереєстрований за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_1 .

Отже, на момент прийняття рішення щодо позивача, а саме, 11.10.2018 № 2, позивач проживав за іншою адресою, щодо якої жодних повідомлень або відомостей від компетентних органів до відповідача не надходило, отже відповідачем дана обставина не була встановлена і перевірена, і при прийняттті рішення не враховано обставини щодо зміни місця проживання позивача врховуючи тривалий розгляд даної заяви.

Також, суд не погоджується із доводами відповідача про, що громадянка України ОСОБА_3 на дату реєстрації шлюбу у Пакистані не знаходилася, а тому немає належних доказів дійсного факту укладення шлюбу між громадянином Пакистану ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_3 або факт укладення шлюбу заочно (за відсутності нареченої), з огляду на наступне.

Суд звертає увагу, що пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.

Проте, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним було отримано докази, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну, адже як було встановлено в ході судового розгляду справи, Посольством Пакистану в Україні було надано лист Державній міграційній службі про підтвердження видачі свідоцтва про шлюб між громадянином Пакистану ОСОБА_1 та громадянкою України, але не підтверджено заочну реєстрацію, тобто відсутність нареченої при укладенні шлюбу.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем жодним чином не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України «Про імміграцію» та Порядком №1983.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність; відповідачем не надано суду вироку суду, яким позивача засуджено до позбавлення волі, та будь-яких доказів того, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем також не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Отже, відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені ст. 10 Закону України «Про імміграцію», які б надавали йому підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що рішення Іванківського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Київській області про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 11.10.2018 №2 щодо громадянина Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на імміграцію в Україну, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що судом визнано протиправним та скасовано рішення відповідача про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 11.10.2018 №2, а також з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, позовні вимоги про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Пакистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до норм Закону України «Про імміграцію» також підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності прийнятого оскаржуваного рішення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн., що підтверджується відповідною квитанцією № 0.0..1 від 25.03.2019. Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Іванківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Іванківського районного відділу Управління Державної міграційної служби України у Київській області № 2 від 11.10.2018 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

3. Зобов`язати Іванківський районний відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про надання дозволу на імміграцію в Україну.

4. Стягнути судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце реєстрації: АДРЕСА_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Іванківського районного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ( місцезнаходження: 07200, Київська область, смт. Іванків, вул. Київська, 25).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 11 червня 2019 р.