Справа № 826/7056/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7056/18 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА
Іменем України

11 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Канади ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року, що прийняте у місті Києві, у справі за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 " Державної прикордонної служби України), за участю третьої особи - Адміністрації державної прикордонної служби України про визнання протиправними та скасування рішення та постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення про заборону перетину державного кордону України від 19.12.2017, винесене заступником начальника відділу - начальником 4-го відділу "Бориспіль" (термінал D) Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби у відношенні ОСОБА_3 ;

- визнати протиправною та скасувати постанову про заборону в`їзду в Україну від 19.12.2017, винесену заступником начальника відділу - начальником 4-го відділу "Бориспіль" (термінал D) Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби у відношенні ОСОБА_4 .

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянином Канади, що підтверджується нотаріально посвідченим перекладом паспорту № НОМЕР_2 , який був виданий позивачу у Вені 16.01.2014 (том 2, а.с. 34-36).

Заступником начальника відділу - начальником 4-го відіпс всп "Бориспіль" (термінал D) ОКПП "Київ" майором ОСОБА_7 було складено довідку стосовно особи, щодо якої наявні підстави для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну від 19.12.2017 (т. 1 а.с. 59), у якій зазначено, що у пункті пропуску «Бориспіль» близько 19.40 під час оформлення пасажирів рейсу №472 «Цюрих-Київ» виявлено громадянина Канади ОСОБА_1 . Під час проведення заходів контролю другої лінії було встановлено, зі слів позивача, що в липні 2017 року він в`їхав до ТОТ АР Крим авіасполученням "Москва-Сімферополь" та виїхав до РФ у жовтні 2017 року авіасполученням "Сімферополь-Москва", чим порушив вимоги частину другу статті 10 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №367, а саме в`їхав та ТОТ АР Крим та виїхав з неї з порушенням визначених цими нормативно-правовими актами вимог без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в`їзду - виїзду.

Додатками до вказаної довідки є пояснення особи та копія установчої сторінки паспортного документу.

Як вбачається з письмових пояснень, підписаних позивачем, ОСОБА_5 в жовтні 2017 року відвідував TОТ АР Крим авіарейсом "Москва-Сімферополь". З липня по жовтень знаходився на території TОТ АР Крим. До Криму потрапив через тимчасово закритий пункт пропуску "Сімферополь", в жовтні 2017 року виїхав до РФ рейсом "Сімферополь-Москва" (т. 1 а.с. 60).

На підставі вказаної довідки, заступником начальника відділу - начальником 4-го відіпс всп "Бориспіль" (термінал D) ОКПП "Київ" майором ОСОБА_7 було прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну від 19.12.2017, якою заборонено громадянину Канади ОСОБА_8 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , приватний підприємець, в`їзд в Україну строком на 3 (три) роки (т. 1 а.с. 58).

Одночасно з постановою про заборону в`їзду в Україну, 19.12.2017 начальником 4-го відділення інспекторів прикордонної служби "Бориспіль" (термінал D) Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" майором ОСОБА_7 було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства від 19.12.2017, якою відмовлено у перетинанні державного кордону України громадянину Канади ОСОБА_8 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспортний документ № НОМЕР_2 (том 1, а.с. 25).

Не погодившись з такими рішеннями, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що здійснення позивачем в`їзду та виїзду з тимчасово окупованої території Автономної республіки Крим через вказаний пункт пропуску свідчить про порушення вимог ст.10 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Суд також вказав, що оскаржувана позивачем постанова Окремого контрольно-пропускного пункту "Київ" про заборону в`їзду в Україну від 19.12.2017, якою заборонено громадянину Канади ОСОБА_8 в`їзд в Україну строком на 3 роки, з урахуванням рішення про скорочення позивачу терміну заборони в`їзду в Україну до 30.08.2018 та вилучення 30.08.2018 інформації про громадянина Канади ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з бази даних осіб, яким органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну, права позивача не порушує.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 2 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI (заді Закон № 1710-VI) прикордонний контроль це державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Прикордонний контроль включає: перевірку документів; огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; виконання доручень правоохоронних органів України; перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон; перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 6 Закону № 1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами.

Прикордонний контроль та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів проводяться з урахуванням оцінки ризиків, що здійснюється за методиками, визначеними спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.

Частинами першою, другою статті 7 Закону № 1710-VI передбачено, що паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (далі Закон № 1207-VII) визначено, що тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону № 1207-VII в`їзд іноземців на тимчасово окуповану територію та виїзд з неї допускаються лише за спеціальним дозволом через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Порядок в`їзду іноземців та осіб без громадянства на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 №367 затверджений Порядок в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї (далі - Порядок № 367) відповідно до пункту 3 якого в`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюються через контрольні пункти іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом та спеціальним дозволом, виданим територіальним органом ДМС або територіальним підрозділом ДМС у Новотроїцькому чи Генічеському районі Херсонської області;

Додатком 1 до Порядку № 367 визначено Перелік контрольних пунктів в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї: контрольні пункти в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї для автомобільного сполучення - "Каланчак", "Чаплинка", "Чонгар". Контрольні пункти в`їзду на тимчасово окуповану територію України/виїзду з неї для залізничного сполучення - "Херсон", "Мелітополь", "Вадим", "Новоолексіївка".

При цьому, пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про тимчасове закриття пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю» від 30.04.2014 № 424-р (далі Розпорядження № 424-р) закріплено, що у зв`язку із загостренням ситуації в Автономній Республіці Крим і вторгненням на територію України озброєних формувань, екстремістськи налаштованих осіб та військовою агресією з боку Російської Федерації, блокуванням роботи пунктів пропуску через державний кордон (далі - пункти пропуску) та пунктів контролю, які розташовані в Автономній Республіці Крим, що призводить до неможливості провадження подальшої діяльності в них та перешкоджає здійсненню передбачених законодавством України видів державного контролю під час перетинання державного кордону, та відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово закрито пункти пропуску та пункти контролю за переліком згідно з додатком.

До Переліку пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю, які підлягають тимчасовому закриттю, який є Додатком до Розпорядження № 424-р, віднесено, зокрема, пункт пропуску «Сімферополь» (ідентифікаційний номер 010100; вид сполучення - повітряний; категорія - міжнародний цілодобовий; місце розташування - Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь).

Отже, іноземці та особи без громадянства можуть в`їхати на тимчасово окуповану територію України та виїхати з неї виключно у визначеному законом порядку за спеціальним дозволом та лише через контрольні пункти, до яких пункт пропуску «Сімферополь» згідно Розпорядження № 424-р не відноситься.

Згідно з пунктом 7.4 статті 7 Закону України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» від 12.08.2014 № 1636-VII (далі Закон № 1636-VII) іноземні громадяни та особи без громадянства при перетині адміністративного кордону ВЕЗ «Крим» керуються нормами Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (далі Закон № 1382-IV), з урахуванням того, що вони: <…> б) у разі порушення правил перетину адміністративного кордону ВЕЗ «Крим» - підпадають під дію статті 13 Закону № 3773-VI <…>.

Так, у статті 13 Закону № 3773-VI визначено, що в`їзд в Україну іноземцю не дозволяється, якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Відповідно до підпункту «в» пункту 2.1, пункту 2.3 розділу II Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011 № 946 (далі Інструкція № 946 рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю приймається органом охорони державного кордону в разі: якщо іноземець порушив у пункті пропуску через державний кордон України (далі - пункт пропуску) правила перетинання державного кордону України або не виконав законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного кордону.

Рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю органом охорони державного кордону приймається відповідно до Закону № 3773-VI на строк 3 роки.

У разі наявності підстав для прийняття рішення про заборону в`їзду в Україну в пункті пропуску старшим прикордонних нарядів у пункті пропуску або у разі затримання особи за незаконне перетинання державного кордону поза пунктами пропуску старшим зміни прикордонних нарядів складається довідка (пункт 3.1 розділу ІII Інструкції № 946).

Пунктом 3.3 розділу ІII Інструкції № 946 передбачено, що на підставі відомостей, викладених у довідці, старшим зміни готується постанова про заборону в`їзду в Україну.

Постанова складається у двох примірниках, які підписуються старшим зміни.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 8 Закону № 1710-VI уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну.

Згідно частини першої статті 14 Закону № 1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, <…> відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови <…>.

Системний аналіз викладених правових положень дає підстави для висновку, що законодавством регламентовано спеціальний дозвільний режим в`їзду іноземних громадян на тимчасово окуповану територію України (далі ТОТ) АРК та виїзду з неї, порушення якого є імперативною правовою підставою для прийняття рішення про заборону іноземцю в`їзду на територію України на відповідний строк. У разі наявності прийнятого відносно особи рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну, іноземцю відмовляється у перетинанні державного кордону за рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону.

Приймаючи оскаржувані рішення, відповідач посилався на те, що позивач допустив в`їзд на ТОТ АР Крим та виїзд з неї з порушенням встановлених вимог: без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.

Відповідно до частини першої-другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У ході розгляду справи, судом апеляційної інстанції не було встановлено порушень з боку відповідача, які могли би бути підставою для висновку про протиправність та безпідставність заборони позивачу в`їзду в Україну та заборону перетину йому державного кордону згідно оскаржуваних рішень.

Так, колегія суддів звертає увагу, що позивач не лише не заперечує, а й підтверджує факт в`їзду в липні 2017 року на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим через пункт пропуску «Сімферополь» рейсом «Москва-Сімферополь» та виїзду в жовтні 2017 року ОСОБА_1 з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим через пункт пропуску «Сімферополь» рейсом «Сімферополь-Москва» без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в`їзду виїзду, що підтверджується, зокрема, наданими ним поясненнями відповідачу (т. 1 а.с. 29), позовною заявою (т. 1 а.с. 6).

Відповідно до частини другої статті 73 КАС предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини першої статті 78 КАС обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, обставини в`їзду та виїзду позивача з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим без відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в`їзду виїзду позивачем визнаються, а тому не підлягають доказуванню у даній справі.

Не заперечуючи викладених обставин, позивач, у свою чергу, в апеляційній скарзі стверджує, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем порушено статті 19, 63 Конституції України у світлі протиправного покладення в основу оскаржуваних рішень пояснень позивача, а також статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) щодо непропорційного втручання у його сімейне життя.

Так, відповідно до статі 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначалося, для з`ясування обставин, які мають значення при перетині іноземцем кордону України, уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України у ході перевірки документів можуть проводити опитування осіб, які прямують через державний кордон. Тому, доводи скаржника про те, що відповідач не мав повноважень отримувати пояснення позивача, що стосуються обставин, які підлягають з`ясуванню при перетині позивачем кордону України, колегія суддів вважає необґрунтованими та відхиляє.

Відповідно до частини першої статті 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Колегія суддів наголошує на тому, що у спірних правовідносинах позивача не було притягнуто до відповідальності за відмову давати показання. Також у суду відсутні підстави вважати, що позивача будь-яким чином примушували надавати пояснення.

Важливо відмітити, спірні правовідносини не стосуються вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення, а тому посилання на не роз`яснення позивачу положень статті 63 Конституції України у даному випадку суд вважає необґрунтованими. Норми чинного законодавства не передбачають, що у ході перевірки документів осіб, які прямують через державний кордон, уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України зобов`язані роз`яснювати положення статті 63 Конституції України перед опитуванням цих осіб.

Окрім того, як вірно вказав суд першої інстанції, нероз`яснення позивачу статті 63 Конституції України не спростовує визнаних позивачем фактів, що свідчать про порушення ним порядку в`їзду та виїзду з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, наслідком чого було прийняття відповідачем оскаржуваних рішень.

Щодо посилань позивача на непропорційне втручання у сімейне життя, колегія суддів зазначає таке.

Між позивачем 01.07.2016 та громадянкою України ОСОБА_9 укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 01.07.2016 серії НОМЕР_3 , виданим Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Прізвища чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу не змінено.

В місті Севастополь ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_9 народилась донька - ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12.10.2017 серії НОМЕР_4 , виданим Мелітопольським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

Після народження дитини, позивач з дружиною ОСОБА_9 прийняли рішення переїхати з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим на материкову частину України. В листопаді 2017 року дружина позивача ОСОБА_9 разом з дочкою вибули з тимчасово окупованого міста Севастополь та прибули до нового місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де проживають і по сьогоднішній день.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, втручання у право на повагу до свого приватного і сімейного життя є допустимим, проте виключно у визначених законом випадках та для забезпечення відповідної мети, визначеної згаданою статтею Конвенції.

На переконання колегії суддів, у даному випадку, відповідачем не було допущено непропорційного втручання у сімейне життя позивача при прийнятті оскаржуваних рішень. Як вірно вказав суд першої інстанції, саме порушення позивачем чинного законодавства, позбавило його можливості знаходитись разом із сім`єю, оскільки здійснення в`їзду і виїзду на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим без отримання відповідного дозволу та поза контрольними пунктами в`їзду виїзду є порушенням законодавства України, наслідком чого є визначене законом тимчасове обмеження прав іноземців на в`їзд та перетин державного кордону України.

Наявність сімейних зв`язків на території України не звільняє іноземця від обов`язку дотримуватися законів України, зокрема щодо порядку в`їзду та виїзду на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, а також не звільняє його від застосування визначених законом наслідків за результатами такого порушення.

Окрім того, для цілей застосування статті 8 Конвенції, варто також врахувати, що заходи, пов`язані із порушенням позивачем згаданого порядку, було значно пом`якшено: скорочено термін заборони в`їзду в Україну до 30.08.2018 (т. 2, а.с.77), позивача вилучено з бази даних осіб, яким органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну (т. 2, а.с. 78).

Таким чином, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що відповідачем спричинено непропорційне втручання у сімейне життя позивача. Водночас, втручання, яке мало місце, було цілком співмірним та переслідувало законну мету, що у повній мірі відповідає статті 8 Конвенції.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Канади ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 18.06.2019.