Справа № 420/6294/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6294/18
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянта - Талишханової Ф.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка дії в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Біляївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Біляївського районного відділу Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - Біляївський районний відділ ГУ ДМС України в Одеській області) в якому просила наступне:

- визнати протиправною бездіяльність щодо неоформлення паспорту громадянина України старого зразка у вигляді паспортної книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2503 від 26.06.1992 року (далі - Положення № 2503);

- зобов`язати оформити та видати бланк паспорту громадянина України у вигляді паспортної книжечки старого зразка, згідно Положення № 2503.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка посилалась на те, що відмова суб`єкта владних повноважень в оформленні її дитині паспорта громадянина України у формі книжечки порушує конституційні права, зокрема, на релігійні переконання. Вважає, що її дитина має право отримати паспорт громадянина України без електронного носія, а позбавлення такого права є порушенням основних конституційних засад.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд застосовував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у рішенні від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17 та виходив із норм Закону України «Про захист персональних даних», ч.6 ст. 6 якого передбачає, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд вважав, що неоформлення ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки без електронного носія, саме через релігійні переконання, які не призводять до негативних наслідків тих чи інших людей та не спрямовані проти цих людей чи держави, обмежує її права, що встановлені законом, і не є необхідними в демократичному суспільстві.

На підставі аналізу законодавчих норм, суд першої інстанції дійшов висновку, що неповнолітня ОСОБА_2 , через свої релігійні переконання, має право отримати паспорт громадянина України без електронного носія, а тому для належного захисту її порушених прав, слід зобов`язати суб`єкта владних повноважень оформити та видати такий паспорт.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ГУ ДМС України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Так, апеляційна скарга містить в собі доводи, щоЗаконом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI (далі Закон № 5492-VI) встановлено, що Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що формулюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина ( ч.1 ст. 4 Закон № 5492-VI).

До того ж, статтею 21 вказаного Закону встановлено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. На думку апелянта, жодних виключень за релігійними переконаннями громадян стосовно форми та порядку видачі паспорту ані Закон № 5492-VI, ані Положення №2503, не містять.

Резюмуючи викладене, апелянт вважає, що відмовляючи ОСОБА_2 у видачі паспорту старого зразка, він діяв на підставі та в межах законодавства України.

Апелянт зауважив, що суд першої інстанції, зобов`язуючи оформити та видати бланк паспорту громадянина України у вигляді паспортної книжечки старого зразка, перебрав на себе дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, чим порушив вимоги Закону № 5492-VI.

Далі, апелянт наголошує про неправомірне покладення обов`язку з оформлення та видачі паспорта громадянина України на Біляївський районний відділ ГУ ДМС України в Одеській області, який є територіальним підрозділом Головного управління та не є юридичною особою публічного права.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Представник апелянта в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники судового процесу до суду апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З`ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, що встановлені судом першої та апеляційної інстанцій свідчать про наступне.

Позивачка є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (батько неповнолітньої дитини) як законний представник ОСОБА_2 , у зв`язку з досягненням нею 16-ти річчя, звернувся до Біляївського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо оформлення та видачі паспорта громадянина України у вигляді паспортної книжечки без використання засобів ЄДДР (а.с.17).

У відповідь позивачем отриманий лист від 23.10.2018 року, яким було повідомлено про відсутність правових підстав для видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року у вигляді книжечки та зазначено, що оформлення паспорта громадянина України можливо лише у вигляді картки, що містить безконтактний електронний носій.

Аналіз доводів рішення суду першої інстанції та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про правильну кваліфікацію судом фактичних обставин справи, з огляду на таке.

Перш за все, судом правильно до спірних правовідносин було застосовано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, оскільки дана справа є типовою та відповідає ознакам зразкової справи.

Так, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у рішенні від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17, належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення № 2503.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду у даній категорії справ полягає, зокрема, в тому, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює не якість закону та порушення конституційних прав такої особи.

До того ж, Велика Палата звертає увагу, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Звертаючись до ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, що ратифікована Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, Верховний Суд зазначив: «Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; …».

Досліджуючи практику ЄСПЛ, Велика Палата наголосила на тому, що першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

За проведеним аналізом норм Закону №5492-VI та норм Положення №2503 (діючого на момент виникнення правовідносин), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми наведеного Закону не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Крім того, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Х`ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».

Позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Щодо зобов`язання судом першої інстанції суб`єкта владних повноважень оформити та видати бланк паспорту громадянина України у вигляді паспортної книжечки старого зразка, колегія суддів вважає, що це також відповідає правовій позиції зразкової справи №806/3265/17, оскільки Великою Палатою вищого касаційного суду зобов`язано, з метою для належного захисту порушених прав Відділ УДМС оформити та видати особі паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503.

У зв`язку з цим, не приймаються доводи апелянта з приводу того, що Біляївський районний відділ ГУ ДМС України в Одеській області не уповноважений розглядати питання оформлення та видачі паспорту громадянина України у формі книжечки, оскільки у зразковій справі аналогічний обов`язок було покладено саме на територіальний підрозділ УДМС, який виконує повноваження щодо прийняття заяв про видачу паспорту та його оформлення.

Таким чином, доводи апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, не узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17, нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та судової практики Європейського суду з прав людини, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, відповідно до ст. 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до п.8 ч.6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є типові справи.

Частиною 5 статті 291 КАС України унормовано, що рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду типової справи може бути оскаржено в касаційному порядку виключно з таких підстав:

1) суд першої та (або) апеляційної інстанції при вирішенні типової справи не визнав її типовою справою та (або) не врахував правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи;

2) справа, в якій судом першої та (або) апеляційної інстанції ухвалено рішення з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, не відповідає ознакам типової справи.

Отже, колегія суддів вважає, що справа підлягає касаційному оскарженню виключно за обставинами переліченими вище.

Керуючись ст.ст. 291, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка дії в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Біляївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, встановлених частиною 5 статті 291 КАС України.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 18.06.2019 року.