Справа № 161/13062/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/3631/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

представника позивача Хомича Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Виконавчого комітету Луцької міської ради, Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі № 161/13062/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради, Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Костюкевичем С.В. в м. Луцьку Волинської області 11.02.2019 року, повне судове рішення складене 21.02.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

14.08.2017 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Луцької міської ради (Виконавчий комітет, Відповідач-1), Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради (далі - Департамент, Відповідач-2) про: визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету від 21.03.2018 року № 173-16 «Про демонтаж конструкцій на АДРЕСА_2» в частині демонтажу належного йому металевого гаража; визнання протиправними дій Виконавчого комітету щодо демонтажу гаража; зобов`язання Департаменту безоплатно повернути позивачу належний йому гараж, який був розташований на АДРЕСА_2.

Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 11 лютого 2019 року адміністративний позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.03.2018 року № 173-16 «Про демонтаж конструкцій на АДРЕСА_2» в частині демонтажу металевого гаража, який належить ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням в частині задоволення позовних вимог, його оскаржили відповідачі, які покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Просять рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог покликаються на те, що оскаржене рішення прийняте правомірно, оскільки спірний гараж є тимчасовою спорудою, який вважається самочинно розміщеною малою архітектурною формою на самовільно зайнятій землі за відсутності правовстановлюючих документів підлягає демонтажу.

Представник позивача надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник позивача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Апелянти, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, правом на участь у розгляді справи не скористалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 21.03.2018 року Виконавчий комітет Луцької міської ради прийняв рішення № 173-16 «Про демонтаж конструкцій на АДРЕСА_2», пунктом 1 якого зобов`язано власників конструкцій, що розташовані без правовстановлюючих та дозвільних документів на АДРЕСА_2, протягом 5 днів з дати ухвалення цього рішення демонтувати їх за власний рахунок.

01.01.2018 року працівниками Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, на виконання рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради № 173-16 «Про демонтаж конструкцій на АДРЕСА_2 », проведено демонтаж металевої конструкції (гаража) за вказаною адресою.

Вважаючи протиправним зазначене рішення Виконавчого комітету і дії відповідачів щодо демонтажу належного йому гаражу, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не доведено, що гараж (як мала архітектурна форма та тимчасова споруда) встановлений позивачем без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації чи з відхиленням від проекту. Водночас, досліджені під час судового розгляду письмові докази (розпорядження Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 28.04.1995 року № 152 про надання дозволів на тимчасове спорудження гаражів та оформлений на його підставі будівельний паспорт від 18.05.1995 року) свідчать про належне оформлення позивачем необхідної документації. Також суд зазначив, що відповідачі не надали пояснень щодо наявності у позивача обов`язку оформляти додаткові правовстановлюючі і дозвільні документи та не вказали, які ще дозвільні документи, крім описаних вище, повинен був оформити позивач для встановлення гаража.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими і необґрунтованими, зважаючи на таке.

Відповідно до підпункту 7 пункту «а» статті 30 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України від 06.09.2005 року № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон № 2807-IV) благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону № 2807-IV до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, зокрема, належить: забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 73 Закону № 280/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Рішенням Луцької міської ради від 29.07.2009 року № 44/2 затверджені Правила благоустрою міста Луцька (далі - Правила).

Відповідно до пункту 1 цих Правил вони установлюють порядок благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою міста Луцька, визначають права та обов`язки учасників правовідносин у сфері благоустрою на території міста. Правила спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини і містять загальнообов`язкові норми, щодо порядку здійснення благоустрою, належного утримання та раціонального використання територій міста, організації упорядкування і охорони об`єктів благоустрою міста, за порушення яких настає відповідальність, передбачена законодавством України.

Пунктом 9.3.5 Правил передбачено, що малі архітектурні форми та тимчасові споруди, які розміщені (встановлені або збудовані) без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, з відхиленням від проекту, вважаються самочинно розміщеними малими архітектурними формами, тимчасовими спорудами чи конструкціями, а використання земельної ділянки під ці споруди класифікується, як самовільне зайняття/захоплення землі. Вищезазначені об`єкти підлягають демонтажу за кошти особи, що здійснила встановлення. Якщо особа, що здійснила самовільне встановлення малих архітектурних форм та тимчасових споруд, не здійснила демонтаж у визначені приписом строки, демонтаж малих архітектурних форм та тимчасових споруд здійснюється в порядку, встановленому цими Правилами. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне встановлення малих архітектурних форм та тимчасових споруд, не набуває права власності на них.

Пунктом 9.4 Правил регламентований порядок демонтажу самовільно встановлених малих архітектурних форм, тимчасових споруд та конструкцій, який включає в себе такі положення: демонтаж, перевезення, зберігання самовільно встановлених малих архітектурних форм, тимчасових споруд та конструкцій, власники яких ухиляються від демонтажу (або власники яких не відомі), відновлення благоустрою на місці самовільного їх встановлення, здійснюється за кошти місцевого бюджету.

Таким чином, відповідно до змісту наведених норм тимчасові споруди, які розміщені (встановлені або збудовані) без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, з відхиленням від проекту, вважаються самочинно розміщеними та підлягають демонтажу.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 встановив гараж по АДРЕСА_2 на підставі розпорядження Виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів від 28.04.1995 року № 152 «Про дозвіл на тимчасове встановлення гаражів», яким йому було надано дозвіл на тимчасове встановлення цегляного гаража для власного автомобіля за вказаною адресою (прибудинкова територія багатоквартирного будинку) за умови отримання дозволу контори бджільництва (пункт 157 додатку 1 до розпорядження). Також на підставі цього розпорядження позивач оформив будівельний паспорт, виданий 18.05.1995 року, затверджений начальником Управління архітектури і містобудування.

ОСОБА_1 , з доводами якого погодився суд першої інстанції, вважає, що вказані документи (розпорядження і будівельний паспорт) є належними і достатніми дозвільними документами на встановлення гаража та свідчать про те, що гараж не встановлений самовільно.

Щодо таких тверджень колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 було надано дозвіл на тимчасове встановлення цегляного гаража за умови отримання дозволу контори бджільництва.

Однак всупереч отриманому дозволу позивач встановив металевий, а не цегляний гараж, що підтверджується наданими відповідачами доказами щодо демонтажу цього гаража (протокол демонтажу, рапорт інспектора Департаменту, фото таблиця здійснення демонтажу).

Суд першої інстанції зазначив про безпідставність посилання представника відповідача як на підставу для законності прийняття спірного рішення на те, що каркас знесеного гаража зверху був металевим, а лише нижні частини фундаменту - з цегли, оскільки перевірка таких фактів належить до повноважень Відділу державного архітектурно-будівельного контролю Луцької міської ради, але цей Відділ будь-яких перевірок не проводив. Такі висновки суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки в даному випадку відповідачі оцінювали демонтовану металеву конструкцію (гараж) не на предмет дотримання позивачем при його встановленні вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, містобудівних умов, проекту або будівельному паспорту забудови тощо, а саме на предмет відповідності цього гаража дозвільним документам.

Також колегія суддів враховує, що позивач не надав доказів отримання дозволу контори бджільництва на встановлення гаражу та визнав відсутність такого дозволу, хоча його наявність була визначена обов`язковою умовою для встановлення гаражу.

Оцінюючи дані обставини, а саме, що ОСОБА_1 , встановив тимчасову споруду (металевий гараж), яка не була передбачена зазначеним вище дозвільним документом (розпорядженням від 28.04.1995 року № 152), та, що позивач не отримав дозволу (погодження) контори бджільництва, колегія суддів приходить до висновку, що вказаний гараж не може вважатись таким, що встановлений на підставі зазначеного розпорядження.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає помилковим і необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачами не доведено, що наданий позивачем пакет документів був недостатнім для встановлення спірного гаража на виконання зазначеного розпорядження.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що на виконання пункту 3 розпорядженням від 28.04.1995 року № 152 позивач протягом шести місяців приступив до будівництва гаража, тобто реалізував своє право на встановлення гаража, а також, що гараж було встановлено саме в місці, де він передбачений за схемою будівельного паспорта, колегія суддів вважає безпідставним та зазначає, що дотримання позивачем визначеного цим розпорядженням строку початку будівництва та місця розташування об`єкта без дотримання інших обов`язкових умов, не може вважатись належним виконанням розпорядження і, як наслідок, належною реалізацією права, наданого цим розпорядженням.

Щодо посилання суду першої інстанції на те, що вказаним розпорядженням не встановлено терміну закінчення наданого дозволу на встановлення гаража, колегія суддів зазначає таке.

У розпорядженні від 28.04.1995 року № 152 справді не визначено кінцевого строку, на який надавались дозволи для встановлення гаражів, в тому числі ОСОБА_1 , однак зважаючи на зміст самого розпорядження та визначення поняття «тимчасовий» (який триває, існує або діє протягом деякого часу), логічним є висновок, що такі дозволи не є безстроковими, тобто не діють постійно, і позивач, встановлюючи таку тимчасову конструкцію, повинен був розуміти обмеженість в часі права на такі дії, а відтак вжити законних заходів для переведення тимчасової споруди у статус постійної чи отримання безстрокового дозволу на її установку. Однак на протязі більш ніж двадцяти років таких дій ним вчинено не було.

В даному випадку колегія суддів також враховує, що відповідно до змісту наведених вище норм Закону № 2807-IV, Закону № 280/97-ВР і Правил благоустрою міста Луцька у Виконавчого комітету Луцької міської ради є певна дискреція (розсуд) під час здійснення своїх повноважень в галузі благоустрою міста, в тому числі контролю за порядком здійснення благоустрою, належного утримання та раціонального використання територій міста, організації упорядкування і охорони об`єктів благоустрою міста. В процесі здійснення такої діяльності Відповідач-1 має повноваження, зокрема, перевіряти дотримання вимог законодавства при встановленні (спорудженні) малих архітектурних форм та тимчасових споруд на предмет наявності дозвільної документації.

Таким чином, враховуючи, що встановлений ОСОБА_1 металевий гараж не є капітальною будівлею, а тимчасовою спорудою, встановленою на об`єкті благоустрою міста Луцька (прибудинковій території), у Виконавчого комітету були правові підстави для перевірки наявності дозвільних документів на його встановлення та вирішення питання про його демонтаж.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає помилковим і необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачами не доведено, що гараж (як мала архітектурна форма та тимчасова споруда), розміщений (встановлений або збудований) позивачем по АДРЕСА_2 без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, з відхиленням від проекту, а досліджені під час судового розгляду письмові докази свідчать про належне оформлення позивачем необхідної документації.

Як наслідок, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що оскаржене рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради від 21.03.2018 року № 173-16 «Про демонтаж конструкцій на АДРЕСА_2 » в частині демонтажу металевого гаража, який належить ОСОБА_1 , є протиправним і підлягає скасуванню.

Також колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування про демонтаж конструкцій є ненормативним актом відповідача як суб`єкта владних повноважень, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а саме після фактичного здійснення працівниками Департаменту демонтажу належного ОСОБА_1 металевого гаража, а також його утилізації.

Зважаючи на викладене вище, зокрема, що позов про скасування зазначеного рішення Виконавчого комітету ОСОБА_1 подав після його фактичного виконання (демонтаж і утилізація гаража), обраний позивачем спосіб захисту його прав не можна вважати ефективним, тобто таким, що забезпечить поновлення порушеного права, буде адекватним наявним обставинам та виключить подальше звернення до суду за захистом порушених прав.

Водночас, відповідно до норм ст. 308 КАС України апеляційний суд не переглядає оскаржене рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Виконавчого комітету Луцької міської ради щодо демонтажу гаража та про його повернення, оскільки,у задоволенні даних вимог позивачу відмовлено і рішення в цій частині в апеляційному порядку не оскаржене.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Луцької міської ради задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі № 161/13062/18 скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі № 161/13062/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 20.06.2019