Справа № 810/3599/18
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3599/18 Суддя першої інстанції: Басай О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Коротких А.Ю.

Федотова І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Пухівської сільської ради Броварського району Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області № 1012-ХХУІІ-УІІ від 27 червня 2018 року про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого сільського господарства, площею 0,20 га, по АДРЕСА_1 , як таке, що не відповідає вимогам Закону та порушує права позивача;

- зобов`язати Пухівську сільську раду Броварського району Київської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для особистого селянського господарства, площею 0,20 га в АДРЕСА_1 , згідно з графічним матеріалом в порядку і в спосіб передбачений ст. 118 Земельним кодексом України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач - Пухівська сільська рада Броварського району Київської області, подала апеляційну скаргу, у якій, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У апеляційній скарзі скаржник зазначає, що рішення ради є правомірним та обґрунтованим з огляду на те, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,20 га із цільовим призначенням для ведення особистого сільського господарства в АДРЕСА_1 , є невідповідність графічним матеріалам доданим до клопотання ОСОБА_1 від 06 червеня 2018 року. Крім того, підкреслює, що суд не вправі втручатися у дискреційні повноваження Пухівської сільської ради шляхом зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою. У апеляційній скарзі зазначено, що у зв`язку з створенням перешкод у діяльності ради активістами, які звертаються до суду з аналогічними за змістом позовами, остання була позбавлена можливості забезпечити участь свого представника у судовому засіданні по справі № 810/3599/18 та надати до суду докази, що підтверджують правомірність її дій та рішень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відсутні будь-які докази наявності визначених законом підстав для відмови у наданні їй дозволу на розроблення проекту землеустрою. Крім того, вказує, що надані до суду апеляційної інстанції докази є поданими з порушенням вимог ч. 4 ст. 308 та ч. 4 ст. 296 КАС України.

У відповідності до вимог 1. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Згідно з ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та поданого письмового відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 06 червня 2018 року звернулася до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,20 га, яка розташована на АДРЕСА_1 .

До зазначеного клопотання ОСОБА_1 додано копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, копію посвідчення учасника бойових дій, графічний матеріал: викопіювання з кадастрової карти з бажаним місцем розташування земельної ділянки.

Рішенням Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 27 червня 2018 року № 1012-ХХУІІ-УІІ позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2000 га для ведення особистого селянського господарства в селі Пухівка АДРЕСА_1 , у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану села та іншої містобудівної документації. Вказана на картографічному матеріалі земельна ділянка згідно Генерального плану села відноситься до земель, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування та земель загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність громадян та у зв`язку з відсутністю розробленого плану зонування та детального плану території.

Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ч. ч. 3-4 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Пунктом б ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для особистого селянського господарства - не більше 2 га.

З наведеного випливає, що законодавцем гарантовано право безоплатної передачі земельної ділянки громадянину у власність, зокрема, у межах норм безоплатної приватизації, порядок проведення якої регламентовано положеннями ст. 118 Земельного кодексу України.

Так, згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, ст. 118 Земельного кодексу України містить вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, для правильного вирішення даної справи, необхідно встановити чи наявні законодавчі підстави та докази щодо неможливості надання дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку із віднесенням спірної земельної ділянки до земель, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування та земель загального користування населеного пункту.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI) у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вказані положення ч. 3 ст. 24 Закону № 3038-VI забороняють до затвердження відповідної містобудівної документації саме передачу (надання) у власність чи користування земельних ділянок, проте вказана норма не містить заборони в наданні відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою, які є лише початком тривалої та послідовної процедури. До того ж, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 22 травня 2018 року у справі №468/1263/17-а.

Відповідно до пунктів «а», «д» ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування.

Наведені вимоги ч. 4 ст. 83 Земельного кодексу України також містять виключно заборону в наданні відповідних земельних ділянок у власність та не регулюють питання надання дозволу на розробку проектів землеустрою.

Таким чином, норми ст. 83 Земельного кодексу України, на які відповідач посилався як на підставу прийняття оскаржуваного рішення, не можуть бути підставою для відмови у надані дозволу на розробку проекту землеустрою.

Перевіряючи вказані скаржником обставини невідповідності місця розташування спірної земельної ділянки вимогам генерального плану, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас, на підставі ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 3038-VI передбачено, що генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Відповідно до ч. ч. 1, 6, 10 ст. 17 Закону № 3038-VI Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що до під час розгляду справи в суді першої інтенції відповідачем не надано до суду доказів чи письмових пояснень, які б підтверджували, що місце розташування обраної позивачем земельної ділянки не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з тим, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, а для з`ясування всіх обставин справи суд наділений правом витребовувати докази в учасників справи (ч.3 ст. 80 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Пояснюючи поважність неможливості надання до суду першої інстанції доказів правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного рішення останній посилається на блокування роботи Пухіської сільської ради Броварського району Київської області активістами, які подають до суду аналогічні за змістом позовні заяви про скасування рішень ради.

Колегія суддів вважає поважними дані обставини та приймає до розгляду надані відповідачем докази.

Зокрема, відповідач надав до суду копії рішень Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 10 серпня 2004 року № 221-XIII-XXIУ «Про надання дозволу на виготовлення нового генерального плану села Пухівка, рішення від 25 червня 2010 року № 1265- XXIУ- У «Про затвердження Генерального плану с. Пухівка», від 01 грудня 2016 року № 384- X-УII «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у комунальну власність Пухівській сільській раді», супровідний лист роз`яснення щодо викопіювання Генерального плану центральної частини села Пухівка, викопіювання Генерального плану села Пухівка.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що з долученого до апеляційної скарги викопіювання з генерального плану, яке затверджено в.о. сільського голови неможливо встановити призначення земельних ділянок (земельної ділянки), які на ньому розміщені.

Оскільки генеральний план має затверджуватися відповідною радою, яка і вправі визначати межі відповідних земельних ділянок за певним призначенням, то наданий до суду апеляційної інстанції витяг, межі земельних ділянок на якому визначено невідомою особою, не може бути прийнятий судом як достовірний доках дійсних даних генерального плану села Пухівка.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі № 810/1358/18.

Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийнятого ним рішення.

З огляду на те, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою, не означає позитивного рішення про надання земельної ділянки у власність, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Пухівської сільської ради Броварського району Київської області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов