Справа № 520/2947/19
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

19 червня 2019 р. № 520/2947/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства (вул.Чумацька, буд.11, м.Ізюм, Харківська область, 64303, ) до Головного управління ДФС у Харківській області (вул.Пушкінська, буд.46, м.Харків, 61057, ) про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Ізюмське комунальне виробниче водопровідно-каналізаційне підприємство, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Харківській області №12 від 12 березня 2019 року про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу щодо погашення усієї суми податкового боргу шляхом стягнення безготівкових коштів з рахунках у банках, органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів та інших фінансових установах по Ізюмському комунальному виробничому водопровідно-каналізаційному підприємству;

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 3 від 12 березня 2019 року про стягнення готівки у рахунок погашення податкового боргу платника податків щодо погашення податкового боргу шляхом стягнення готівки по Ізюмському комунальному виробничому водопровідно-каналізаційному підприємству;

- стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області на користь Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства сплачений судовий збір в розмірі 3842 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12.03.2019 року відповідачем прийнято рішення №2 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу шляхом стягнення безготівкових коштів з рахунків у банках, що обслуговують позивача та рішення №3 про стягнення готівки у рахунок погашення податкового боргу Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства. Вказані рішення позивач вважає такими, що прийняті всупереч нормам чинного законодавства та норм Податкового кодексу України, оскільки при їх прийнятті відповідачем не дотримано процедуру стягнення коштів з платника податків, зокрема, органами ДФС не направлено на адресу підприємства вимогу про сплату боргу.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник Головного управління ДФС у Харківській області - Шутова А.А. (довіреність №22754/9/20-40-10-04-02 від 18.09.2018) прибув у судове засідання, не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження, про що склав відповідну заяву.

У письмовому відзиві на позов (а.с.25-28) заперечував проти доводів позовної заяви, посилаючись на те, що під час прийняття спірних рішень №2 та №3 від 12.03.2019 року відповідач діяв в порядку, у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством. Так, податковий борг Підприємства виник у 2001 році та не переривався, на момент прийняття рішень про стягнення коштів платника податків у банках у рахунок погашення податкового боргу існували всі обставини, передбачені пунктом 95.5 статті 95 ПК України. З набранням чинності ПК України з 01.01.2011 та втратою чинності Закону України "Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" не змінився правовий статус та функція податкової вимоги як письмової вимоги контролюючого органу до платника податків щодо погашення податкового боргу, а тому позовні вимоги безпідставні та не підлягають задоволенню.

Відповідно ч.1 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач - Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж (далі - Ізюмське КВВКП) зареєстровано як юридична особа, перебуває на податковому обліку як платник податків та зборів.

В ході судового розгляду встановлено, що 12.03.2019 року Головним управлінням ДФС у Харківській області, у відповідності до п. 95.5 ст. 95 ПК України, прийнято рішення №2 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу (а.с.30) та рішення №3 про стягнення готівки у рахунок погашення податкового боргу платника податків (а.с.31).

Не погодившись зі спірним рішенням №3 від 12.03.2019 відповідача, Ізюмське КВВКП оскаржило його до Державної фіскальної служби України.

Рішенням Державної фіскальної служби України №15307/6/99-99-17-03-15 від 02.04.2019 року, повідомлено, що відсутність порушень чинного законодавства у діях ГУ ДФС у Харківській області щодо прийняття рішення від 12.03.2019 та №3 про стягнення готівки у рахунок погашення податкового боргу Ізюмського КВВКП та про відсутність законодавчих підстав для скасування рішення, а тому відмовлено у задоволенні скарги (а.с.32-33).

Суд зауважує, що в ході даного судового розгляду позивачем оспорюється не факт наявності або сума податкового боргу, проте, оскаржуються дії відповідача щодо недотримання процедури стягнення коштів з платника податків шляхом не надіслання Ізюмському комунальному виробничо-каналізаційному підприємству податкової вимоги.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За змістом пункту 54.1 статті 54 ПК України платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

У випадках, передбачених пунктом 54.3 статті 54 ПК України, обов`язок визначення суми грошових зобов`язань платника податків покладено на контролюючий орган, який згідно зі статтею 58 ПК України реалізує такі повноваження шляхом надсилання платнику податків податкового повідомлення-рішення.

Строки сплати сум податкового зобов`язання встановлені у статті 57 ПК України та складають 10 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку для подання податкової декларації, визначеного пунктом 49.18 статті 49 ПК України, або протягом такого ж строку за днем отримання податкового повідомлення-рішення, а у випадку оскарження - за днем узгодження.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України сума узгодженого грошового зобов`язання, несплачена платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої в порядку, визначеному цим Кодексом, є податковим боргом.

У разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (пункт 59.1 статті 59 ПК України).

Порядок реалізації права контролюючого органу на звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу визначено статтею 95 ПК України.

Відповідно до пункту 95.1 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

У разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов`язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу в установлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків, та/або коштів з рахунків такого платника у банках здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутні зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань (абзац другий пункту 95.5 статті 95 ПК України).

З огляду на зміст наведеної норми однією з необхідних умов для прийняття контролюючим органом рішення про стягнення коштів є наявність у платника податків податкового боргу, який перевищує 5 мільйонів гривень та виник у результаті несплати грошового зобов`язання та/або пені, визначених платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку. При цьому грошове зобов`язання у сумі більш ніж 5 мільйонів гривень для цілей абзацу другого пункту 95.5 статті 95 ПК України не обов`язково повинно бути задекларовано в одній податковій декларації або в одному уточнюючому розрахунку, враховуючи правовий статус податкового боргу, визначений положеннями ПК України.

Як встановлено з карток облікового рахунку Ізюмського КВВКП, підприємство має узгоджені податкові зобов`язання зі сплати рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення та податку на додану вартість у сумі 6624751,14 грн., який не сплачений протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати. Зобов`язання держави щодо повернення позивачу помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань були відсутні.

Також, суд зауважує, що підприємство має податковий борг з 16.10.2001 року, у зв`язку з чим на адресу Ізюмського КВВКП контролюючим органом було направлено першу податкову вимогу №1/47 від 16.10.2001 року та другу податкову вимогу №2/107 від 21.11.2001, які отримані підприємством засобами поштового зв`язку 25.10.2001 то 27.11.2001 року відповідно. З моменту направлення позивачу податкових вимог податковий борг до теперішнього часу не переривався.

На спростування доводів позивача про необхідність направлення нової податкової вимоги, суд зазначає, що станом на час виникнення у позивача заборгованості та прийняття вказаних податкових вимог діяв Закон України "Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 03.07.2001 №2181-ІІІ (далі - Закон № 2181-ІІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2181-ІІІ податкова вимога визначалась як письмова вимога податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу.

Згідно з підпунктом 6.2.3 пункту 6.2 статті 6 Закону №2181-ІІІ перша податкова вимога надсилалась не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов`язання, а друга податкова вимога - не раніше тридцятого календарного дня від дня направлення (вручення) першої податкової вимоги, у разі непогашення платником податків суми податкового боргу у встановлені строки.

За змістом підпункту 6.3.2 пункту 6.3 статті 6 Закону №2181-ІІІ у разі виникнення нового податкового боргу після направлення першої податкової вимоги друга податкова вимога мала містити суму консолідованого боргу без направлення нової податкової вимоги по новому податковому боргу. У контексті даної норми консолідованим вважався борг, визначений у першій податковій вимозі, збільшений на суму нового податкового боргу, що виник до виставлення другої податкової вимоги.

З 01.01.2011 у зв`язку з набранням чинності ПК України втратив чинність Закон №2181-ІІІ, однак правовий статус податкової вимоги суттєво не змінився.

Згідно з підпунктом 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до пункту 59.3 статті 59 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Пунктом 59.5 статті 59 ПК України визначено, що у разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Отже, згідно з приписами ПК України платнику податків надсилається лише одна податкова вимога замість двох, визначених попередньо Законом № 2181-ІІІ, однак як ПК України, так і Законом № 2181-ІІІ передбачено, що в разі збільшення суми податкового боргу після направлення (вручення) податкової вимоги, нова податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що на податковий борг позивача за спірний період не повинна була надсилатися нова податкова вимога, оскільки податковий борг виник у 2001 році, не переривався, а Підприємству надсилалися податкові вимоги №1/47 від 16.10.2001 року та №2/107 від 21.11.2001.

Вищевказана правова позиція щодо чинності податкових вимог, які були надіслані підприємству у 2001 році з урахуванням вимог Закону України №2181-ІІІ до теперішнього часу є дійсними викладена в постанові Верховного Суду від 28.08.2018 року по справі №820/4771/17.

В зв`язку з наведеним суд зазначає, що відповідно до приписів ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Також суд враховує, що будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, перевіривши оскаржувані в даній справі рішення контролюючого органу, що були прийняті за наслідками податкової перевірки позивача, суд доходить висновку про їх відповідність приписам чинного законодавства та дійсним обставинами справи, яка підтверджена відповідачем як суб`єктом владних повноважень за привалами ч. 2 ст. 77 КАС України.

В зв`язку з наведеним позовні вимоги про скасування цих рішень є такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до статті 139 КАС України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст.255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду. Або в порядку, передбаченому п. 15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Панченко