Справа № 640/6378/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 червня 2019 року № 640/6378/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби в Київський області
третя особаТаращанський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області
про визнання протиправними дій, скасування вимоги, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Київський області (03680, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 5А, ), третя особа Таращанський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (09500, Київська область, м. Тараща, вул. Паркова, буд. 20, ) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 06.11.2018 № Ф-290742-50.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем безпідставно, в порушення вимог чинного законодавства було винесено податкову вимогу про сплату позивачем податкового боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 15 819, 54 грн. Так, починаючи з 27.10.2016 року по даний час позивач на підставі цивільно-правових договорів, як фізична особа, виконує роботу по юридичному супроводженню державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство», за яку отримує грошову винагороду щомісяця. За вказаний період, державним підприємством за позивача сплачено в повному обсязі єдиний внесок, що підтверджується документами, доданими до матеріалів справи, відтак у відповідача не було правових підстав для прийняття оскаржуваної вимоги, у зв`язку з чим така вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення учасників справи (письмове провадження), встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у позивача, як у особи, яка займається адвокатською діяльністю є обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Станом на 31.10.2018 за позивачем обліковувалась заборгованість по єдиному внеску у розмірі 15 819, 54 грн., таким чином, у зв`язку із наявністю заборгованості у позивача з єдиного внеску, ГУ ДФС у Київській області на підставі ст. 25 Закону виставило та направило податкову вимогу від 06.11.2018 №Ф-290742-50. Відтак, відповідач мав всі правові підстави для прийняття оскаржуваного рішення, а тому останнє є правомірним та не підлягає скасуванню.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що з жовтня 2016 року та по теперішній час позивач не отримує дохід, як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність (адвокат), що підтверджується документами, доданими до матеріалів справи. Позивачем визначено базу нарахування єдиного внеску - грошова винагорода, яку він отримує на підставі цивільно-правових договорів (строкових), укладених з державним підприємством «Бердянське агроторгове підприємство», яке відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону і є платником єдиного внеску.

Відповідно до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу розглянуто у порядку письмового провадження, у зв`язку з чим на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось.

Розглянувши подані сторонам документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційної-дисциплінарної комісії адвокатури від 19.04.2007 №151 має право на зайняття адвокатською діяльністю, про що йому видано відповідне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №3308/10 від 19.04.2007.

З 22.04.2009 року позивач, як адвокат, узятий на облік в органах державної податкової служби, що підтверджується довідкою про взяття на облік платника податків, виданої Таращанським відділенням Рокитнянської МДПІ у Київській області.

Починаючи з 27.10.2016 року по даний час позивач, на підставі цивільно-правових договорів, як фізична особа, виконує роботу по юридичному супроводженню державного підприємства «Бердянське агроторгове підприємство» () (далі- державне підприємство), за яку отримує грошову винагороду щомісячно, що підтверджується довідкою ДП «Бердянське агроторгове підприємство» від 28.02.2019 №21.

За вказаний період, ДП «Бердянське агроторгове підприємство» за позивача сплачено податки і збори, що підтверджується довідками про грошову винагороду за 2017 рік та 2018 рік.

Крім цього, ДП «Бердянське агроторгове підприємство» за вказаний період сплачено за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується довідкою за №21 від 28.02.2019 року.

Згідно довідки державного підприємства, за дванадцять місяців 2018 року за позивача сплачено єдиний внесок в розмірі 17 402,00 грн..

В зв`язку з перебуванням на податковому обліку як самозайнята особа, позивачем подано річну звітність «Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування особами, які провадять незалежну професійну діяльність» типу «Початкова» за 2017 - 2018 роки.

Згідно з поданою звітністю, позивач не отримував жодного доходу як особа (адвокат), яка здійснює незалежну професійну діяльність.

21.02.2019 року на податкову адресу позивача надійшла вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 15 819, 54 грн. від 06.11.2018 за №Ф-290742-50.

За результатами адміністративного оскарження податкової вимоги від 06.11.2018 року за №Ф-290742-50 до Державної фіскальної служби України, Рішенням ДФС України від 01.04.2019 року №15248/6/99-99-11-05-02-25 вимогу про сплату боргу від 06.11.2018 року за №Ф-290742-50 залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Позивач, не погоджуючись із прийнятою контролюючим органом податковою вимогою, вважаючи її протиправною та такою, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи нормативно-правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини врегульовано Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 р. № 2755-VI (далі - ПК України) та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Згідно з вимогами п. 12 ст. 1 Закону № 2464-VІ основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу.

Відповідно до вимог п. 41.1 ст. 41 ПК України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Частиною першою та другою статті 12 Закону № 2464 визначено, що завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Як убачається з пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

В свою чергу, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків. інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 8 липня 2010 року №2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Як убачається з ч.ч. 2 та 3 ст. 9 Закону №2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Приписами пп. 2 п. 1 ст. 7 Закону №2464-VІ передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Як убачається з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VІ єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Суд зазначає, що системний аналіз пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПК України та статей 4, 7 Закону №2464 свідчить, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Законом №2464 не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності. Із системного аналізу його норм вбачається, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

Крім того, суд зазначає, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності як самозайнята особа та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Пунктом 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з вимогами ст. 13 вказаного вище Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Позивач має право на зайняття адвокатською діяльністю, що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю №3308/10 від 19 квітня 2007 року.

У період з 27 жовтня 2016 року по даний час позивач працює у ДП «Бердянське агроторгове підприємство» (здійснює його юридичне супроводження) та отримує заробітну плату від підприємства, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він був найманим працівником і не здійснював адвокатської діяльності як самозайнята особа, не отримував доходу від цієї діяльності.

Суд зазначає, що позивач надає правову допомогу в рамках трудових відносин з ДП «Бердянське агроторгове підприємство» на підставі строкових цивільно-правових договорів.

У зв`язку з цим, суд звертає увагу відповідача, що позивач є працівником в межах незалежної професійної діяльності та не провадить незалежну професійну діяльність як самозайнята особа.

При цьому, доказами, наявними в матеріалах справи підтверджується сплата саме ДП «Бердянське агроторгове підприємство» єдиного соціального внеску за позивача.

Так, позивачем надано суду довідки про доходи ДП «Бердянське агроторгове підприємство» за 2018 та 2017 роки, згідно з якими позивачу виплачувалася заробітна плата та здійснювалися відповідні утримання сум податків та зборів/внесків із цієї заробітної плати.

Надані позивачем довідки підтверджують той факт, що єдиний внесок за застраховану особу (позивача) сплачено страхувальником - його роботодавцями, а саме: Державним підприємством «Бердянське агроторгове підприємство».

Разом з тим, представником відповідача до суду не надано жодних пояснень або належних та допустимих доказів того, що позивач здійснював та здійснює незалежну професійну діяльність поза межами ДП «Бердянське агроторгове підприємство», як самозайнята особа та отримує дохід від такої діяльності.

Ураховуючи те, що позивач як самозайнята особа (адвокат) поза межами ДП «Бердянське агроторгове підприємство» не працює, відповідно доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, тому визначена в оскаржуваній вимозі ГУ ДФС у Київській області від 06.11.2018 року за №Ф-290742-50 сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі15 819, 54 грн. фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача.

Аналогічна правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 28.03.2019 року по справі №820/6324/17.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною п`ятою ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» також передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 року за №Ф-290742-50, а тому така вимога підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Положеннями частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Керуючись положеннями статей 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, ст. ст.241-246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 06.11.2018 № Ф-290742-50.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби в Київський області (03680, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 5А, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Суддя Н.Г. Вєкуа