Справа № 240/7586/19
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2019 року м. Житомир справа №240/7586/19

категорія 112030600

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Майстренко Н.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання виплатити пенсію,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому вона просить:

- визнати протиправними дії Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо невиплати нарахованої їй пенсії за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 та з 01.08.2018 по 30.09.2018 у загальній сумі 6052,08 грн.;

- зобов`язати Коростенське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області виплатити їй пенсію за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 та з 01.08.2018 по 30.09.2018 у загальній сумі 6052,08 грн.;

- стягнути на її користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що після призначення пенсії вона отримувала її до травня 2018 року у повному розмірі, а за травень-червень, серпень-вересень 2018 року Коростенське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області пенсію нарахувало, але не виплатило, тому вважає, що дії відповідача є незаконними, оскільки вони порушують її право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Копію ухвали позивач та відповідач отримали 23.05.2019, що підтверджуються рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідач вимоги ухвали суду від 20.05.2019 у частині надіслання відзиву на адміністративний позов не виконав.

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що починаючи з 01.10.2014 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Коростенському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, де отримує пенсію за віком як внутрішньо переміщена особа.

Враховуючи те, що в травні 2018 року ОСОБА_1 припинили виплачувати пенсію (за липень 2018 року пенсія була їй виплачена), а за серпень, вересень 2018 року знову пенсію не виплатили, позивач звернулася з відповідними заявами до Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо причин невиплати пенсії (а.с. 16-17).

Листами Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 16.10.2018 №Д-68/8 та від 21.02.2019 №Д-16/8 (а.с. 18-21) позивача було повідомлено, що на виконання вимог постанови Кабінету міністрів України від 08.06.2016 №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" на підставі інформації від державних органів про тривалу відсутність (понад 60 днів) за місцем проживання, рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.06.2018 №7 ОСОБА_1 продовжено соціальні виплати (виплату пенсії) та включено у відомості на липень 2018 року, а також рішенням комісії від 05.09.2018 №12 позивачу продовжено соціальні виплати (виплату пенсії) та включено у відомості на жовтень 2018 року. При цьому, Пенсійним фондом зазначено, що сума пенсій за травень-червень 2018 року та серпень-вересень 2018 року позивачу нарахована та буде виплачена на умовах окремого порядку, який буде визначений Кабінетом міністрів України.

У відповідності до довідки Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 10.05.2019 №912 ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 08.06.2016 №365 сума пенсії за травень 2018 рік у сумі 1513,02 грн., за червень 2018 рік у сумі 1513,02 грн., за серпень у сумі 1513,02 грн., за вересень 2018 рік у сумі 1513,02 грн. нарахована та буде виплачена на умовах окремого порядку, який буде визначений Кабінетом Міністрів України. Станом на 10.05.2019 сума невиплаченої пенсії за травень - червень 2018, серпень - вересень 2018 становить 6052,08 грн. (а.с.14).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась з даним позов до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 20.10.2014 №1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон №1706-VII), який набрав чинності з 22.11.2014, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 4 Закону №1706-VII).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Частина друга статті 5 Закону №1058-IV передбачає, що виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом (ч. 2 ст. 46 Закону №1058-IV).

Статтею 47 Закону №1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, статтею 49 Закону №1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії. Так, частиною першою статті 49 Закону №1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Проте, як вбачається зі змісту копії листів відповідача від 16.10.2018 №Д-68/8 та від 21.02.2019 №Д-16/8 виплата пенсії позивачу була прикорочена, оскільки була виявлена тривала відсутність позивача за місцем проживання.

Законом №1058-IV не передбачено припинення або призупинення виплати пенсії на підставі даних, отриманих з державних органів, щодо тривалої відсутності за місцем проживання пенсіонера.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 року у зразковій справі №805/402/18.

Судом встановлено, що у періоди з 01.05.2018 по 30.06.2018 та з 01.08.2018 по 30.09.2018 виплата пенсії позивачу не здійснювалась у зв`язку з відсутністю (понад 60 днів) за місцем проживання на підставі даних державних органів, тобто з підстав, не передбачених частиною першою статті 49 Закону №1058-IV.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що у період з 01.05.2018 по 30.06.2018 та з 01.08.2018 по 30.09.2018 позивач не отримувала пенсію з вини відповідача, тому суми пенсії, невиплачені позивачу з вини відповідача, мають бути виплачені їй за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Що ж до посилань відповідача у своїх листа від 16.10.2018 №Д-68/8 та від 21.02.2019 №Д-16/8 на те, що невиплачений позивачу розмір пенсії за травень-червень 2018 року та серпень-вересень 2018 року позивачу нарахований та буде виплачений на умовах окремого порядку, який буде визначений Кабінетом Міністрів України, суд зазначає таке.

Постановою Кабінету міністрів України від 25.04.2018 №335 внесено зміни до постанови Кабінету міністрів України від 08.06.2016 №365, а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України". Враховуючи наведене, позивачу не сплачено заборгованість за минулий період.

Суд вважає зазначену позицію неприйнятною, виходячи з такого.

За змістом конституційних норм (ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України) Кабінет міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях №20-рп/2011 від 26.12.2011 та №2-рп-99 від 02.03.1999 висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою України не приймалось.

Відповідно до ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону №1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Таким чином, суд дійшов висновку, що здійснивши нарахування позивачу пенсії за минулий період, відповідач безпідставно та всупереч вимогам ст. 46 Закону №1058-IV не виплатив позивачу заборгованість, що утворилася, чим допустив протиправну поведінку.

При вирішенні цієї справи суд застосовує вимоги статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і вважає за необхідне зобов`язати відповідача виплатити позивачу заборгованість з неправомірно невиплаченої пенсії за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 та з 01.08.2018 по 30.09.2018 у загальній сумі 6052,08 грн. як неотриманої з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Натомість відповідачем не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність його дій щодо невиплати пенсії за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 та з 01.08.2018 по 30.09.2018 у загальній сумі 6052,08 грн. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений судом, не подав та про причини неподання відзиву суд не повідомив, а тому відповідно до приписів ч. 4 ст. 159 КАС України судом ці дії кваліфікуються як фактичне визнання позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 11.05.2019 (а.с. 4), ОСОБА_1 під час звернення з даним позовом до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 258-263 КАС України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Грушевського, 16/1, м. Коростень, Житомирська область, 11501, ) щодо невиплати нарахованої ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 та з 01.08.2018 по 30.09.2018 у загальній сумі 6052,08 гривень.

Зобов`язати Коростенське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Грушевського, 16/1, м. Коростень, Житомирська область, 11501; ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсію за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 та з 01.08.2018 по 30.09.2018 у загальній сумі 6052,08 гривень (шість тисяч п`ятдесят дві гривні вісім копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Коростенського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Грушевського, 16/1, м. Коростень, Житомирська область, 11501; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19.06.2019.

Суддя Н.М. Майстренко