Справа № 240/6548/19
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
12 червня 2019 року м. Житомир справа № 240/6548/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправними дій, зобов`язання призначити та виплачувати пенсію,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо призначення та виплати їй пенсії із зниженням пенсійного віку на 6-ти річний термін, як громадянці, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії;
- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати їй пенсію за віком, як особі віднесеній до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, з моменту звернення до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України з 11.07.2018.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що вона є потерпілою він Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням 3 категорії серії НОМЕР_1 від 25.05.1999 року та в період з 29.04.1982 по 11.01.1995 року вона була зареєстрована та постійно проживала в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, що підтверджено довідкою від 20.08.2018 № 865. З огляду на зазначене, позивач вважає, що вона має право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
У зв`язку з цим позивач звернулась до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного на 6 років, однак Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відмовило їй в призначенні пенсії. Причиною відмови стала суперечність між зазначеною в довідці виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради від 15.01.2015 № 03 інформацією про періоди проживання ОСОБА_1 з 29.04.1982 по 11.01.1995 в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення та інформацією про періоди роботи позивача з 04.08.1988 по 01.11.2002 в Житомирському середньому професійно-технічному училищі №18, що знаходиться в м. Житомирі, яке не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. З огляду на зазначене, період з 04.08.1988 по 11.01.1995 не був зарахований відповідачем до періоду проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення, а тому через недостатність строку проживання у зоні гарантованого добровільного відселення їй було відмовлено у призначенні пенсії.
Вважаючи дії Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови в призначенні пенсії протиправними, а своє право на пенсійне забезпечення порушеним позивач звернулась з даним позовом до суду.
Ухвалою від 02 травня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, а позивачу надано десятиденний строк з моменту отримання копії зазначеної ухвали для усунення зазначених в ній недоліків позовної заяви.
08 травня 2019 року до відділу документального забезпечення суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 08 травня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Копію вищезазначеної ухвали було надіслано на адресу місцезнаходження Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та отримано відповідачем 15 травня 2019 року, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що повернулось на адресу суду (а.с.58).
29 травня 2019 року до суду надійшов відзив Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, а тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На підтвердження такої позиції вказано, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28.12.2018 № 240/4815/18 Житомирським об`єднаним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області було повторно розглянуто заяву позивача від 11.07.2018 про призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, про що повідомлено ОСОБА_1 листом від 02.04.2019 № 3311/03.2. Відповідач вказує, що на підставі поданих позивачем документів було встановлено, що відповідно до довідки від 15.01.2015 № 03, виданої виконавчим комітетом Броницькогутянської сільської ради, ОСОБА_1 з 29.04.1982 по 11.01.1995 фактично проживала та була зареєстрована в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району. Однак, в період з 04.08.1988 по 01.11.2002 ОСОБА_1 працювала в Житомирському середньому професійно-технічному училищі №18 (м. Житомир), тобто, на думку відповідача, у вказаний період позивач фактично не проживала у зоні гарантованого добровільного відселення. У зв`язку з цим, позивачу було зараховано до періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення лише період з 26.04.1986 по 03.08.1988, що є недостатнім для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років згідно з ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". На підставі викладеного відповідач вважає, що діяв відповідно до чинного законодавства та прав позивача не порушував (а.с.27-29).
27 травня 2019 року судом було винесено постанову, якою витребувано у ОСОБА_1 належним чином завірену копію її трудової книжки.
31 травня 2019 року до відділу документального забезпечення суду надійшли витребувані ухвалою від 27.05.2019 документи.
Крім того, 06 червня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення від позивача, в яких вона вказує, що при прийнятті зазначеного рішення відповідачем не було враховано, що в період роботи в Житомирському середньому професійно-технічному училищі №18 вона перебувала у декретній відпустці, крім того особливості організації освітнього процесу в закладі профтехосвіти, а також мобільний графік та її невелике навантаження, як у викладача загальноосвітнього предмету, давали її можливість проживати в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району та здійснювати систематичний догляд за матір`ю, яка також проживала у зазначеному населеному пункті (а.с.41-42).
У відповідності до положень ч. 5 ст. 262 та ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 25.05.1999, виданим Житомирською облдержадміністрацією (а.с.14).
Відповідно до довідки виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради від 20.08.2018 №865 ОСОБА_1 з 29 квітня 1982 року по 11 січня 1995 року була зареєстрована та проживала в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення (а.с.13).
З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення, ОСОБА_1 11 липня 2018 року звернувся до відповідача із заявою про призначення їй пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Рішенням Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 18.07.2018 ОСОБА_1 було відмовлено у призначені пенсії, про що її було повідомлено листом від 18.07.2018 №976/03.2. Підставою для відмови було те, що в наданій ОСОБА_1 до управління довідці виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 15 січня 2015 року № 03 зазначено, що вона дійсно була зареєстрована та проживала з 29 квітня 1982 року по 11 січня 1995 року в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області. Однак у період з 01.09.1984 по 29.06.1988 ОСОБА_1 навчалась у Житомирському державному педагогічному інституті за денною формою навчання, а з 04.08.1988 по 01.11.2002 працювала в Житомирському середньому професійно-технічному училищі №18 (м. Житомир), тобто фактично постійно не проживала у зоні гарантованого добровільного відселення. Крім того, в якості підстави для відмови у призначенні пенсії було зазначено, що до зони гарантованого добровільного відселення включено селище міського типу Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області, в той час як у довідці вказано, що ОСОБА_1 проживала в селі ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із зазначеною відмовою ОСОБА_1 оскаржила її до суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року у справі № 240/4815/18 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково: визнано протиправними дії Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 11 липня 2018 року про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII, а також зобов`язано Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 липня 2018 року про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII та за результатами розгляду прийняти рішення із врахуванням висновків суду та встановлених обставин справи.

На виконання вказаного від 21 грудня 2018 року у справі № 240/4815/18 Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11 липня 2018 року про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийняло рішення, яке оформило листом від 02.04.2019 №3311/03.2, про відмову у призначенні їй пенсії.

Зі змісту листа Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області від 02.04.2019 №3311/03.2 вбачається, що підставою для відмови ОСОБА_1 у призначення пенсії стала недостатність строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення для призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Так, при розгляді заяви ОСОБА_1 відповідачем було встановлено, що відповідно до наданої нею довідки виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 15 січня 2015 року № 03 ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала з 29 квітня 1982 року по 11 січня 1995 року в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області. Однак у період з 04.08.1988 по 01.11.2002 вона працювала в Житомирському середньому професійно-технічному училищі №18 (м. Житомир). З огляду на зазначене відповідачем було зроблено висновок, що фактично у вказаний період позивач постійно не проживала у зоні гарантованого добровільного відселення, а тому до часу проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення було зараховано лише період з 26.04.1986 по 03.08.1988. Разом з тим, зарахованого строку проживання в зоні гарантованого добровільного було недостатньо для зниження пенсійного віку на шість років, а тому у призначенні пенсії їй було відмовлено.

Вирішуючи публічно-правовий спір та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Зі змісту поданої ОСОБА_1 позовної заяви вбачається, що предметом спору фактично є протиправна на думку позивача відмова Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області в призначенні їй пенсії за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку на шість років.

В свою чергу, у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо призначення та виплати їй пенсії із зниженням пенсійного віку на 6-ти річний термін, як громадянці, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії та зобов`язати відповідача призначити та виплачувати їй пенсію за віком, як особі віднесеній до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, з моменту звернення до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України з 11.07.2018.

З даного приводу суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 11 липня 2018 року зверталась до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

На виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року у справі № 240/4815/18 Житомирським об`єднаним управління Пенсійного фонду України у Житомирській області було повторно розглянуту вищезазначену заяву позивача та прийнято рішення, яке оформлене листом від 02.04.2019 №3311/03.2 про відмову у призначенні їй пенсії.

В свою чергу суд зазначає, що жодних дій щодо призначення та виплати ОСОБА_1 пенсії із зниженням пенсійного віку на шестирічний термін як громадянці, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії Житомирським об`єднаним управління Пенсійного фонду України у Житомирській області не вчинялося, як і не приймалось рішень про призначення їй пенсії.

Відповідно до ст. 5 КАС України, якою закріплено право на судовий захист, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

При цьому, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. Захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

В контексті наведеного суд зазначає, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод. Однак обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

При цьому, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом. А тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

З наявних у матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що жодних дій щодо призначення та виплати ОСОБА_1 пенсії із зниженням пенсійного віку на шестирічний термін як громадянці, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи за третьою категорією Житомирським об`єднаним управління Пенсійного фонду України у Житомирській області не вчинялося, оскільки доказів призначення та виплати відповідачем пенсії позивачу із зниженням пенсійного віку на шестирічний термін як громадянці, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи за третьою категорією, як і доказів протиправності таких дій матеріали справи не містять.

На підставі вищезазначеного, а також здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права та заявлено позовні вимоги щодо судового захисту прав, які відповідачем порушено не було.

З огляду на зазначене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дії Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо призначення та виплати ОСОБА_1 пенсії із зниженням пенсійного віку на 6-ти річний термін, як громадянці, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Разом з тим, положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Як вже було зазначено судом, зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору фактично є протиправна, на думку позивача, відмова Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області в призначенні їй пенсії за віком відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зі зниженням пенсійного віку на шість років, однак позивачем було обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення судового захисту порушеного права та ефективного механізму його відновлення, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України від 28.02.1991 №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон №796-ХІІ).

Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-IV).

Зокрема, ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1).

Відповідно до п.2.1 Порядку №22-1, при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про призначення пенсії позивач додала довідку виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради від 15.01.2015 №03 про періоди проживання на радіоактивно забрудненій території, а також посвідченням громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 від 25.05.1999, видане Житомирською облдержадміністрацією (а.с.14).

Згідно зі ст. 65 Закону №796-ХІІ документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та надають право користуватися пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст. 14 Закону №796-ХІІ для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: потерпілі від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), до яких належать особи, які:

- постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 року прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій;

- постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

Пунктом 2 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року № 51, передбачено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", іншими актами законодавства.

Таким чином, наявність у позивача посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) надає ОСОБА_1 право користуватися пільгами, визначеними Законом №796-ХІІ, в тому числі, правом на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії за віком.

Зі змісту листа Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області від 02.04.2019 №3311/03.2 (а.с.12) судом було встановлено та не заперечувалось сторонами, що на підтвердження факту постійного проживання в зоні гарантованого добровільного відселення було надано довідку виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 15 січня 2015 року №03, в якій вказано, що в період з 29.04.1982 по 11.01.1995 ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області.

Водночас, до позовної заяви на підтвердження факту постійного проживання позивачем було надано довідку виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 20 серпня 2018 року №865, в якій також зазначено, що ОСОБА_1 дійсно була зареєстрована та проживала в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області, яке згідно постанови Кабінету Міністрів України №106 від 23.07.1991 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Дана довідка видана на підставі записів у будинковій книзі 1982-1995 р. (а.с.13).

Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР №106 від 23.07.1991 "Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" та "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи", село Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

В свою чергу посилання відповідача на факт роботи позивача в періоди з 04.08.1988 по 01.11.2002 в Житомирському середньому професійно-технічному училищі №18 (м.Житомир), як на підтвердження фактичного не проживання позивача в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області у вказаний період, суд оцінює критично та відхиляє з наступних підстав.

Так, з наявної у матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 02.09.1983 дійсно вбачається, що в періоди з 04.08.1988 по 01.11.2002 позивач працювала в Житомирському середньому професійно-технічному училищі № 18 (а.с.32-33).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу законів про працю трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Проте, трудова книжка не відноситься до документів, які підтверджують чи спростовують період проживання потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи в зоні гарантованого добровільного відселення.

Окрім цього, надання інших документів, які б підтверджували період проживання особи в зоні гарантованого добровільного відселення, окрім як довідки органу місцевого самоврядування, законодавством не передбачено.

За таких обставин суд вважає, що дані трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 02.09.1983 про періоди роботи позивача в Житомирському середньому професійно-технічному училищі № 18 не можуть спростувати факту постійного проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено довідками виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 15 січня 2015 року №03 та від 20 серпня 2018 року №865 (а.с.13), а також посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серії НОМЕР_1 від 25.05.1999 (а.с. 14).

Крім того, довідки виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 15 січня 2015 року №03 та від 20 серпня 2018 року №865 про період проживання позивача в селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області скасовані не були та не визнавались судом такими, що не відповідають первинним документам чи фактичним обставинам. Відповідальність за достовірність таких довідок несе орган, який видав такі довідки, недостовірність цих довідок повинна бути доведена відповідачем, а не навпаки.

Інших доказів, які б підтверджували недостовірність вищевказаних довідок, відповідачем не надано, відсутні будь-які судові рішення про їх скасування, визнання недійсними або ж визнання дій сільської ради, що полягають у видачі цих довідок неправомірними, а тому зазначена в довідках інформація відповідає дійсності.

У контексті наведеного суд відмічає, що відповідачем було зроблено хибний висновок про фактичне не проживання позивачем в період з 04.08.1988 по 01.11.2002 у селі Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області, що належить до зони гарантованого добровільного відселення.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що станом на 01.01.1993 позивач проживала у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років, а загальний строк її проживання у вказані зоні, згідно довідки виконавчого комітету Броницькогутянської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 20 серпня 2018 року № 865, становить 12 років 8 місяців 13 днів (з 29.04.1982 по 11.01.1995) (а.с.13).

Як наслідок, відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ, позивач має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку на 6 років (за проживання в зоні понад 12 років).

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про протиправність дій Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області щодо незарахування періоду з 04.08.1988 по 11.01.1955 до строку проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення та щодо відмови їй у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" через недостатність строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення для зниження пенсійного віку на шість років.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Так, у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" ЄСПЛ вказав, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 17 липня 2008 року у справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема, через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі №815/1048/16 зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII правові висновки Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9 , ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області щодо незарахування періоду з 04.08.1988 по 11.01.1955 до строку проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення, а також визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" через недостатність у неї строку проживання в зоні гарантованого добровільного відселення для зниження пенсійного віку на шість років.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком, як особі віднесеній до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, з моменту звернення до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України з 11.07.2018, суд зазначає наступне.

Питання щодо призначення особі пенсії, в тому числі й пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" належить до дискреційних повноважень Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській.

Судом під час розгляду даної адміністративної справи досліджувалась відмова Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у призначені ОСОБА_1 пенсії, що була оформлена листом від 02.04.2019 № 3311/03.2, та мотиви відмови в призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" зазначені в цьому листі. Натомість, наявність чи відсутність необхідного страхового стажу, а також досягнення позивачем необхідного віку для призначення їй пенсії згідно ст. 55 Закону не були підставами відмови у призначенні пенсії, а тому вони позивачем не обґрунтовувались та не досліджувались судом під час розгляду даної справи.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Вказаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у спосіб, обраний позивачем, а тому у задоволенні позову у частині зобов`язання Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, як особі віднесеній до 3 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, з моменту звернення до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України з 11.07.2018, слід відмовити.

Разом з тим, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Зважаючи на встановлену протиправність дій відповідача, застосовуючи механізм захисту права порушеного суб`єктом владних повноважень та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими ч. 2 ст. 9, ч. 2 ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення їй пенсії із зниженням пенсійного віку згідно з ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з урахуванням встановлених обставин справи та прийнятого судом рішення.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій у спірних правовідносинах. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції № 67 від 24.04.2019, ОСОБА_1 під час звернення з даним позовом до суду було сплачено судовий збір у розмірі 765,00 грн.

Разом з тим, враховуючи те, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір як за одну позовну вимогу немайнового характеру, суд вважає за можливе стягнути всю суму сплаченого нею судового збору у розмірі 765,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача .

Керуючись статтями 6-9, 77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Перемоги, 55, м. Житомир, 10003; ) про визнання протиправними дій, зобов`язання призначити та виплачувати пенсію - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Перемоги, 55, м. Житомир, 10003; ) щодо незарахування періоду з 04.08.1988 по 11.01.1955 до строку проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) в зоні гарантованого добровільного відселення,

Визнати протиправними дії Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Перемоги, 55, м. Житомир, 10003; ) щодо відмови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов`язати Житомирське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Перемоги, 55, м. Житомир, 10003; ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) від 11.07.2018 про призначення їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та прийняти рішення з урахуванням встановлених обставин справи та прийнятого судом рішення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. Перемоги, 55, м. Житомир, 10003; ) документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 765,00 грн. (сімсот шістдесят п`ять гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович