Справа № 540/1186/19
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 р. м. ХерсонСправа № 540/1186/19

Суддя Херсонського окружного адміністративного суду Гомельчук С.В., перевіривши виконання вимог статей 160-168 КАС України за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чорнянської сільської ради Каховського району Херсонської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення у частині,

встановив:

11 червня 2019 року до канцелярії Херсонського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_3 (далі представник позивача), яка звернулася до суду здійснюючи представництво ОСОБА_1 (далі - позивач) до Чорнянської сільської ради Каховського району Херсонської області (далі відповідач, сільська рада), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , та просила суд визнати недійсним в частині пунктів 11, 12 рішення Чорнянської сільської ради Каховського району Херсонської області від 13.02.2017 року № 240, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та передання у приватну власність цієї земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Так, згідно свідоцтва, виданого державним нотаріусом Каховської районної державної нотаріальної контори Херсонської області 20.08.2018 року, ОСОБА_1 в порядку спадкування набула права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . У позові стверджується, що земельна ділянка площею 0,2500 га, на якій розташований будинок, не була приватизована за життя спадкодавця, при цьому знаходилась у його фактичному користуванні. Таким чином, посилаючись на набуття права власності на нерухоме майно, позивач звернулась до Чорнянської сільської ради через свого представника із заявою про надання в оренду земельної ділянки, на якій розташований будинок № АДРЕСА_1 , строком на 10 років. Відповідач відмовив у задоволенні заяви з підстав, зокрема, ненадання заявником копії технічного паспорта на будинок. Звернувшись 27.11.2018 року до землевпорядної організації, яка здійснює діяльність у сфері землеустрою щодо розроблення документації із землеустрою відносно встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), представник позивача ОСОБА_3 дізналася про те, що бажана позивачем земельна ділянка приватизована ОСОБА_2 . У подальшому з відповіді сільської ради на адвокатський запит адвоката, що діяв в інтересах позивача, стало відомо, що приватизація відбулась на підставі п. п. 11, 12 спірного рішення Чорнянської сільської ради від 13.02.2017 року № 240, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та передання у приватну власність цієї земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 . Позивач вважає, що пунктами 11, 12 оскаржуваного рішення її позбавлено права безперешкодно користуватись своєю власністю будинком, оскільки земельна ділянка, на якій розташована належна позивачу нерухомість, незаконно передана у власність ОСОБА_2 .

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 просить суд скасувати спірне рішення суб`єкта владних повноважень у частині, яким ОСОБА_2 передано у власність відповідну земельну ділянку. Тобто, на даний час власником спірної земельної ділянки, яку бажає отримати у користування позивач є саме ОСОБА_2 .

Згідно із частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Разом з тим відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб`єкт владних повноважень позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із цим позовом, представник позивача вказувала на відсутність підстав для переходу права власності на відповідну земельну ділянку до ОСОБА_2 , з огляду на незаконність дій сільської ради, при цьому наголосила на необхідності визнання протиправним та скасування її рішення у частині через недотримання останньою вимог законодавства.

Спір виник з приводу порушення права позивача на отримання у користування земельної ділянки внаслідок дій сільської ради і ОСОБА_2 щодо надання такого права фізичній особі та направлений на перевірку законності дій розпорядника земельних ділянок з дотримання порядку надання у власність земельної ділянки фізичній особі (нинішньому землевласнику). Вимоги до сільської ради мають розглядатися у порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги щодо реєстрації або скасування майнових прав є похідними від спору щодо такого майна, як передбачено у частині першій статті 19 ЦПК України.

Суд зауважує на тому, що ухвалою Верховного суду України від 30.01.2018 року у справі №461/10630/15-а висловлено позицію, що органи місцевого самоврядування та органи державної влади у відносинах розпорядження землями комунальної чи державної власності не здійснюють у цих правовідносинах владно - управлінських функцій, тому такі спори не підлягають розгляду адміністративними судами, оскільки виникає спір про цивільне право.

Згідно наведеної позиції суду, вбачається, що правовідносини, які виникають між розпорядником землі, в особі держави чи в особі територіальної громади та юридичними чи фізичними особами щодо виникнення, зміни, припинення права користування/власності земельною ділянкою, є цивільно-правовими, оскільки орган державної влади у такому разі діє, як рівноправний суб`єкт цивільно-правових відносин.

Відтак, суд дійшов висновку, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту його приватного інтересу, оскільки даний спір стосується спору про право цивільне, вирішення якого у свою чергу вплине на виникнення у ОСОБА_2 (нинішній власник земельної ділянки) права власності на землю.

Враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, суд дійшов висновку, що зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року (справа № 755/10947/17) і суд не вбачає підстав для відступу від нього.

При вирішенні даного питання, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження у адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, аналіз наведених норм та встановлених судом обставин справи дає підстави для висновку про те, що у відкритті провадження по даній справі необхідно відмовити.

З огляду на те, що позивачем сплачено судовий збір за звернення до суду із даним адміністративним позовом в сумі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією № 41, суд згідно приписів п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» вважає за необхідне повернути позивачу сплачену нею суму судового збору.

Керуючись ст. ст. 170, 243, 248 КАС України, суд

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Чорнянської сільської ради Каховського району Херсонської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення у частині, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Повернути ОСОБА_1 сплачену нею суму судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Роз`яснити позивачу, що спір, який виник у даному випадку має вирішуватися за правилами цивільного судочинства місцевими судами загальної юрисдикції.

Роз`яснити позивачеві, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Позовну заяву разом із усіма доданими до неї документами повернути позивачу.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 109020100