Справа № 240/6868/19
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Житомир справа № 240/6868/19

категорія 112030100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Нагірняк М.Ф.,

секретар судового засідання Добровольська Н.А.,

за участю: представника позивача Романов О.В.,

представника третьої особи Іваненко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Третя особа: Житомирський обласний військовий комісаріат про визнання протиправним та скасування п.13 протоколу №23 від 22.02.2019, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування п.13 протоколу №23 від 22.02.2019, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу.

Ухвалою суду від 06.05.2019року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі і пояснив, що Позивач проходив військову службу по мобілізації та в період з 10.05.2014року по 29.07.2014року приймав участь в бойових діях, під час яких отримав поранення. 09.12.2014року під час первинного огляду Житомирською МСЕК-2 Позивачу було встановлено 10 відсотків втрати працездатності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. З 20.06.2018року Житомирською МСЕК-2 Позивачу встановлена третя група інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Представник Позивача вважає, що Позивач як інвалід третьої групи з 20.06.2018року набув право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01.01.2018року. На своє звернення до Відповідача отримав протиправну відмову у призначенні та виплаті такої одноразової допомоги.

Представник Міністерства оборони України, Відповідача по даній справі, в судове засідання не прибув, направив до суду клопотання про розгляд справи без його участі та відзив на позов. У відзиві Відповідача проти позову заперечується і зазначається, що Позивачу ще з 09.12.2014року встановлено отримання поранення під час виконання обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати (10%) працездатності без встановлення йому інвалідності, та виплачено одноразову грошову допомогу в розмірі 8526,00грн. Третя група інвалідності Позивачу була встановлена лише 20.06.2018року Житомирською МСЕК-2, тобто в строк, що перевищує 2 роки, що відповідно до вимог пункту 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виключає призначення такої допомоги.

Представник Житомирського обласного військового комісаріату, Третьої особи, в судовому засіданні проти позову заперечив і навів доводи, аналогічні доводам Представника Міністерства оборони України.

Заслухавши доводи представників сторін, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та підстав призначення та нарахування одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовців, як складової їх соціального захисту, регулюються правовими нормами Закону України від 20 грудня 1991 року N 2011-XII "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон N 2011-XII) в редакції, що були чинні на день виникнення таких відносин.

Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону N 2011-XII).

За змістом статті 16 зазначеного Закону N 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, Позивач в період з 10.05.2014року по 29.07.2014року проходив військову службу по мобілізації та приймав участь в бойових діях, під час яких отримав поранення.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що Позивачу Житомирською МСЕК-2 з 09.12.2014року було встановлено, що отримане поранення при виконанні обов`язків військової служби призвело до часткової втрати (10%) працездатності без встановлення йому інвалідності, та стало підставою для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 8526,00грн. (а.с.19).

31.07.2018року під час первинного огляду Житомирською МСЕК-2 Позивачу з 20.06.2018року встановлена третя група інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини (30% втрати працездатності) (а.с.21-22).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що за результатами розгляду заяви Позивача оскаржуваним рішенням Відповідача в особі комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсацій (протокол №23 від 22.02.2019року), було відмовлено в призначенні вказаної допомоги. Вказане рішення мотивоване встановленням Позивачу третьої групи інвалідності понад 2-х річний термін після первинного встановлення часткової втрати (10%) працездатності без встановлення йому інвалідності (а.с.25).

Таке рішення Відповідача відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах чинного законодавства з огляду на таке.

Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону N 2011-XII (в редакції, що діяла на час первинного встановлення Позивачу інвалідності в липні 2018року) порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року N 975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок N 975).

Відповідно до пункту 3 Порядку N 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

У постанові Верховного Суду у складі Колегії суддів Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 26.06.2018року (справа N750/5074/17, адміністративне провадження NК/9901/44751/18) прямо зазначено, що до спірних відносин підлягає застосуванню Закон України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.91р. N2011-XII, в редакції, що була чинна на дату первинного встановлення інвалідності.

Відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України така правова позиція Верховного Суду підлягає врахуванню судом при розгляді даної справи.

Крім того, суд враховує, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно, шляхом перехідного періоду і шляхом зворотної дії.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України неодноразово давав тлумачення цього принципу в своїх рішеннях.

Так, в Рішенні від 13 травня 1997 року N 1-зп (у справі щодо несумісності депутатського мандата) Конституційний Суд України зазначає, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Закріплення зазначеного принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України) (абзаци перший - четвертий пункту 5 мотивувальної частини згаданого Рішення).

В Рішенні від 9 лютого 1999 року N 1-рп (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дає тлумачення, що у частині першій статті 58 Конституції України дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини цього Рішення).

Суть спору між сторонами в даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності у Позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення за результатами огляду МСЕК Позивача третьої групи інвалідності з 20.06.2018року внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Суд вважає, що Позивач та його представник помилково ототожнюють встановлення за результатами чергового огляду Позивача третьої групи інвалідності з 20.06.2018року внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, із самостійним правом на отримання одноразової грошової допомоги.

Відповідно до положень ст.16 Закону N2011-XII загибель (смерть), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання військовослужбовців, в тому числі строкової служби, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - є підставами для призначення та виплати одноразової грошової допомоги.

Загальновідомо, що залежно від ступеня втрати здоров`я (працездатності) встановлюється група інвалідності та визначається її три групи (I, II та III). В розумінні положень Закону N2011-XII обсяг втрати працездатності вказаними особами, в тому числі із встановленням інвалідності, лише впливає на розмір такої одноразової грошової допомоги.

Приписами частини четвертої ст.16-3 Закону N2011-XII в редакції на день отримання Позивачем поранення (29.07.2014року), в редакції на день встановлення Позивачу часткової втрати (10%) працездатності без встановлення йому інвалідності в результаті отриманого поранення при виконанні обов`язків військової служби (09.12.2014року) та на день встановлення третьої групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини ( 20.06.2018року) було передбачено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Тобто, законодавець протягом вказаного періоду прямо передбачав право вказаних осіб на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за наявності під час повторного огляду встановлення вищої групи інвалідності або більший відсоток втрати працездатності.

Разом з тим, законодавець в даній правовій нормі (ч.4 ст.16-3 Закону N2011-XII) прямо зазначав, що вказане право може бути реалізовано виключно за умови, що таке встановлення вищої групи інвалідності або більший відсоток втрати працездатності мали місце протягом двох років.

Суд враховує доповнення пункту 4 статті 16-3 Закону N2011-XII абзацом другим згідно із Законом України від 06.12.2016 р. N 1774-VIII, яким зазначалося, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Разом з тим, на думку суду, таке доповнення правової норми законодавцем не змінює правове регулювання спірних відносин, а лише стилістично уточнює суть правової норми в цілому.

Судом встановлено, що первинне встановлення Позивачу 10% втрати працездатності мало місце з 09.12.2014року, а повторне встановлення 30% втрати працездатності (3-я група інвалідності) мало місце з 20.06.2018року, тобто в період, що значно перевищує передбачені законодавцем два роки.

Отже, Позивачем не дотримано умов, передбачених ч.4 ст.16-3 Закону N2011-XII для призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Виходячи з вищевикладеного, суд робить висновок, що позовні вимоги Позивача не ґрунтуються на чинному законодавстві України, є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Суд вважає безпідставними доводи Позивача, наведені у позові, та його представника в судовому засіданні щодо необхідності врахування правової позиції Верховного Суду, викладених в постановах від 20.03.2018року у справі № 295/3091/17, від 22.03.2018року у справі № 288/349/17, так як в даних судових рішеннях Верховний Суд не робив висновків щодо неможливості застосування правових норм частини четвертої статті 16-3 Закону N 2011-XII до правовідносин, що виникли після 01.01.2014року.

Суд вважає також помилковими доводи Позивача та його представника в суді про домінування правових норм Порядку N 975, які станом на день отримання Позивачем поранення (29.07.2017року) не передбачали жодних обмежень на отримання одноразової грошової допомоги при встановленні вищої групи інвалідності, над правовими нормами ч.4 ст.16-3 Закону N2011-XII.

Такі доводи протирічать вимогам ст.7 Кодексу адміністративного судочинства щодо джерел права, які застосовуються судом.

Виходячи з вищевикладеного, суд робить висновок, що позовні вимоги Позивача не ґрунтуються на чинному законодавстві України, є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Підстави, передбачені ст.ст.139-143 КАС України, для відшкодування або стягнення судових витрат по даній справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М.Ф. Нагірняк

Повне судове рішення складене 18 червня 2019 року