Справа № 420/6870/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6870/18

Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Дата і місце ухвалення 27.02.2019р., 07.03.2019 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

28.12.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, в якому просила:

- визнати протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, що виразились у відмові надати інформацію та відповідні документи про розмір заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат, які були виплачені (надані), у зв`язку з відносинами трудового найму, заступнику начальника фінансово-економічної служби Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_3 протягом 2011-2014 років, на запит адвоката ОСОБА_1 від 29 листопада 2018 року №1/02-18;

- зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону надати інформацію та відповідні документи про розмір заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат, які були виплачені (надані), у зв`язку з відносинами трудового найму, заступнику начальника фінансово-економічної служби Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_3 протягом 2011-2014 років, на запит адвоката ОСОБА_1. від 29 листопада 2018 року №1/02-18.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року позов задоволено.

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.03.2019 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, Військово-медичний клінічний центр Південного регіону подав апеляційну скаргу, в якій посилався на незаконність та необґрунтованість постановлених рішень.

Відповідач зазначив, що згідно реєстру передачі документів від 02.01.2019 року Військово-медичний клінічний центр Південного регіону передав на зберігання до Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву Міністерства оборони України документи в 60 томах, а саме, відомості нарахування заробітної плати щодо всіх працівників ВМКЦ Південного регіону за період з 2010-2014 роки включно. З огляду на зазначене апелянт посилається на те, що у Військово-медичного клінічного центру Південного регіону відсутня інформація щодо заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат, які були виплачені у зв`язку з відносинами трудового найму заступнику начальника фінансово-економічної служби ОСОБА_3 протягом 2011-2014 років.

Крім того, апелянт зазначив, що на адвокатські запити ОСОБА_1 у передбачені ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» строки були направлені відповіді.

Також, апелянт вказав, що згідно ч. 5 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних», обробка персональних даних здійснюється для конкретних та законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. В даному випадку ОСОБА_3 не надала згоди на розголошення її персональних даних адвокату ОСОБА_1 у будь-якому вигляді, а тому, на думку відповідача, він не має права розголошувати вказані дані.

На підставі викладеного, апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.02.2019 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.03.2019 року та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що 29 листопада 2018 року адвокатом ОСОБА_1, яка згідно укладеного 02.10.2018 року договору про надання правової допомоги № 02/10-18 здійснює представництво прав та законних інтересів Клієнта - ОСОБА_5 в Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області, на виконання умов укладеного 15.11.2018 року додаткового договору №2/1 до договору про надання правової допомоги № 02/10-18, було подано до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону адвокатський запит №1/02-18.

Запит адвоката стосувався надання інформації та відповідних документів про розмір заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат, які були виплачені (надані) у зв`язку з відносинами трудового найму, заступнику начальника служби Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_3 протягом 2011-2014 років, яка є стороною по судовій справі, учасником якої є її Клієнт.

12 грудня 2018 року адвокатом ОСОБА_1 було подано до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону адвокатський запит №3/02-18, згідно якого позивач повторно звернулась до відповідача із запитом щодо надання інформації та відповідних документів про розмір заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат, які були виплачені (надані) у зв`язку з відносинами трудового найму заступнику, начальника служби Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_3 протягом 2011-2014 років, а також просила надати в тому числі належним чином завірені копії декларацій про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру ОСОБА_3 за 2011-2014 роки, які відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» остання зобов`язана була подавати за місцем роботи.

Листом від 13.12.2018 року Військово-медичний клінічний центр Південного регіону на запит ОСОБА_1 від 12.12.2018 року № 3/02-18 повідомив про надання копії листа від 05.12.2018 року № 5454 на запит № 1/02-18 від 29.11.2018 року.

Однак, фактично, у відповідь на запит позивача від 29.11.2018 року № 1/02-18 відповідачем було надано позивачу лист від 13 грудня 2018 року № 5597, в якому повідомлено про недопустимість збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, а також зазначено про те, що Військово-медичний клінічний центр Південного регіону персональних даних про фізичну особу без її згоди не надає (а.с. 27).

В свою чергу, до суду, у підтвердження надання відповіді на запит позивача від 29.11.2018 року, відповідачем було надано лист аналогічного змісту, однак вже датований 05.12.2018 року за № 5454 (а.с. 49).

Не погоджуючись з відмовою відповідача надати запитувану інформацію на адвокатські запити, ОСОБА_1 оскаржила дії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону до суду.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на наступне:

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту.

Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов`язані не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом. У разі якщо адвокатський запит стосується надання значного обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, строк розгляду адвокатського запиту може бути продовжено до двадцяти робочих днів з обґрунтуванням причин такого продовження, про що адвокату письмово повідомляється не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання адвокатського запиту.

Абзацом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

В свою чергу, у статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено поняття публічної інформації. Так, публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6, 7 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Крім того, положеннями зазначеної статті визначено, що не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім відомостей, зазначених в абзаці четвертому частини першої статті 47 вказаного Закону. Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Аналогічні положення закріплені і у статті 5 Закону України «Про захист персональних даних», згідно якої не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані, зазначені у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, оформленій за формою і в порядку, встановленими Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", не належать до інформації з обмеженим доступом, крім відомостей, визначених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації". Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом.

Таким чином, зазначеними вище законами передбачено заборону збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, а також таємної та службової інформації.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Військово-медичний клінічний центр Південного регіону () підпорядкований Міністерству оборони України, являється бюджетною установою.

Згідно ст. 1 Бюджетного кодексу України, бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що виплата заробітної плати посадовим та службовим особам, які працюють в бюджетних установах, здійснюється з державного чи місцевого бюджетів, а інформація щодо розпорядження бюджетними коштами не може бути обмежена.

Таким чином, запитувана позивачем інформація згідно Законів України «Про доступ до публічної інформації» та «Про захист персональних даних» не належить до інформації з обмеженим доступом (а саме, до конфіденційної, таємної або службової) та не підпадає під обмеження щодо її поширення.

Крім того, згідно ч. 1 ст.12 Закону України «Про запобігання та протидію корупції» (чинного в період, який охоплюється запитуваною позивачем інформацією) суб`єкти декларування зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати за місцем роботи (служби) декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік за формою, що додається до цього Закону.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суб`єкти декларування - особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пунктах 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Підпункт «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» визначає, що суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, особи, які входять до складу наглядової ради державного банку, державного підприємства або державної організації, що має на меті одержання прибутку.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру декларацій, ОСОБА_3 було подано електронні декларації за 2016 та 2017 роки, в яких вказано, що остання працює у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону на посаді заступника начальника служби та є посадовою особою юридичної особи публічного права.

В силу вимог Закону України «Про запобігання та протидію корупції» (чинного в період, який охоплюється запитуваною позивачем інформацією) ОСОБА_3 у 2011-2014 роках також була зобов`язана подавати декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру.

Зазначене ще раз підтверджує, що запитувана позивачем інформаціє є відкритою, та не може бути обмежена у доступі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.

Таким чином, Військо-медичний клінічний центр Південного регіону є розпорядником інформації щодо виплати заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат посадовим та службовим особам, фінансування яких здійснюється за рахунок бюджетних коштів.

Положення зазначених вище нормативно-правових актів дають підстави колегії суддів дійти висновку про те, що відмова відповідача у наданні ОСОБА_1 інформації та відповідних документів про розмір заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат, виплачених Військово-медичним клінічним центром Південного регіону, як роботодавцем, заступнику начальника служби Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_3. протягом 2011-2014 років, є неправомірною. Зазначена відповідачем підстава ненадання такої інформації не відповідає положенням чинного законодавства.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, визнав протиправними дії відповідача, що виразились у відмові надати інформацію та відповідні документи на запит адвоката ОСОБА_1 від 29 листопада 2018 року №1/02-18 та зобов`язав Військово-медичного клінічного центру Південного регіону надати адвокату ОСОБА_1 інформацію та документи про розмір заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат, які були виплачені (надані), у зв`язку з відносинами трудового найму, заступнику начальника фінансово-економічної служби Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_3. протягом 2011-2014 років у відповідь на адвокатський запит від 29 листопада 2018 року № 1/02-18.

Посилання апелянта на відсутність інформації щодо заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат, які були виплачені у зв`язку з відносинами трудового найму заступнику начальника фінансово-економічної служби ОСОБА_3 протягом 2011-2014 років, у зв`язку з передачею 02.01.2019 року відповідних документів на зберігання до Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву Міністерства оборони України, є необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку саме тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені відповідачем для доведення правомірності («виправдання») свого рішення.

Колегія суддів не надає правової оцінки іншим підставам для відмови у наданні ОСОБА_1 . інформації на адвокатський запит від 29 листопада 2018 року № 1/02-18, на які посилався відповідач в апеляційній скарзі, з огляду на те, що оскаржене рішення не містить посилань на такі підстави.

Враховуючи все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні запитуваної інформації, діяв всупереч нормам чинного законодавства та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Що стосується законності та обґрунтованості ухваленого Одеським окружним адміністративним судом додаткового рішення по справі від 07.03.2019 року, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Ст. 143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 КАС України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, при вирішенні справи по суті судом першої інстанції не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, у зв`язку з чим правомірно було ухвалено додаткове судове рішення з цього питання.

Частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при зверненні до суду з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією № КП/4588/1 від 28.12.2018 року.

З огляду на задоволення позовних вимог у повному обсязі, судові витрати, понесені ОСОБА_1 підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань, що було вірно вирішено судом першої інстанції у постановленому додатковому рішенні від 07.03.2019 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судових рішень.

За таких обставин, підстав для скасування рішення від 27.02.2019 року та додаткового рішення суду першої інстанції від 07.03.2019 року та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 252, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2019 року та додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук