Справа № 1340/5471/18
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/5471/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Карп`як О.О.,

секретар судового засідання Лубоцька Н.І.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 .,

представника відповідача та третьої особи - Сагайдака Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11) в якій позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 373-18 від 19.10.2018 року про відмову у визнанні громадянки Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ухвалою від 20 листопада 2018 року відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.

Протокольною ухвалою від 13 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позов обґрунтований тим, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянкою Узбекистану маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишила та не може повернутися до країни походження Узбекистан. Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області) позивач зазначила, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність її найближчих родичів та свої релігійні погляди. Зокрема, вказала про належність її батька та рідного брата до партії Хізб ут Тахрір аль Ісламі та сповідування релігії іслам. Позивач побоюється переслідування у випадку повернення до Узбекистану з зв`язку з членами її родини в організації Хізб ут Тахрір аль Ісламі. Покликаючись на п.п.39-42, 65 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, вказала на те, що відповідач формально підійшов до прийняття рішень, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та побоювань, тому таке, на її думку, є протиправним і підлягає скасуванню. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в обґрунтуваннях позовної заяви, відповіді на відзив та наданих суду поясненнях, просив позов задовольнити повністю.

Державною міграційною службою України на адресу суду подано відзив, який обґрунтований тим, що рішення було прийнято правомірно, у відповідності норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Матеріали особової справи ОСОБА_2 свідчать, що остання членом партії не являється проте, як слідує із заяви та анкети, відношення до партії має вона є дорісом (учнем) в партії. Однак, заявниця не надала жодного документа, який би підтверджував належність чи відношення до партії «Хізб ут Тахрір», а також в ході співбесіди було встановлено, що заявниця не володіє інформацією про партію «Хізб ут Тахрір», та згодом особисто сказала, що відношення до партії немає. В заяві, анкеті та під час співбесіди заявниця акцентує увагу на переслідування її рідних, зокрема батька та брата, з подальшим їхнім поміщенням в місця позбавлення волі, через наявність у них певних релігійних та політичних поглядів і відношення до партії «Хізб ут Тахрір». Проте, безпосередньо переслідування щодо заявниці не відбувалося. За наведених обставин, вважає, що Державна міграційна служба України у повному обсязі дослідила матеріали особових справ позивачів та дійшла обґрунтованого висновку про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту. Відтак, оскаржуване рішення, на його думку, є законним, а підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відсутні.

Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Заявниця прибула на територію України 27.06.2017, разом із своєю мамою ОСОБА_3 , у якому місці перетнула кордон не пам`ятає. На момент звернення за захистом в Україні її батько та брат знаходяться в місцях позбавлення волі.

З матеріалів особової справи встановлено, що ОСОБА_2 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 місце ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно свідоцтва про народження вказано, селище Маданіят район, Тайлакського району, Самаркандської області, республіки Узбекистан, 28 березня 2018 року громадянка Республіки Узбекистану.

28 березня 2018 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , звернулась до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказує, що її переслідують за політичну діяльність її найближчих родичів та їхні релігійні погляди. Також у заяві акцентує увагу на переслідування її рідних, зокрема батька та брата, з подальшим їхнім поміщенням в місця позбавлення волі, через наявність у них певних релігійних та політичних поглядів і відношення до партії «Хізб ут Тахрір».

ОСОБА_2 кизи документована довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні № 008775 від 28.03.2018 року.

Відповідно до наказу Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області №102 від 23.04.2018 року «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», вирішено здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянці Республіка Узбекистан, ОСОБА_4 ОСОБА_5 .

Згідно відповіді начальника сектору міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції у Львівській області від 03.09.2018 року, ОСОБА_6 , станом на 19.10.2018 року не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального ОСОБА_7 .

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 , не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (згідно листа від 04.06.2018 року ).

Як зазначено у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018LV0020 від 17.09.2018 року, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

19.10.2018 року ДМС України прийнято рішення № 373-18, яким підтримано висновок ГУ ДМС України у Львівській області про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням від 06.11.2018 року №145.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Оцінюючи правомірність прийняття оскаржуваного рішення, суд виходить із такого.

Згідно із ст. 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі по тексту також - Закон № 3671-VI), біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами ч. 1 та 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями ст. 6 Закону № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Також ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч.11 та ч. 12 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідачів про відсутність стосовно заявника умов, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічить конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За правилами ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як слідує з Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абзацу 5 пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 16.03.2012 (далі Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

В ході судового розгляду позивачка підтвердила, що офіційною релігією в Узбекистані є Іслам. Позивачка востаннє була в Узбекистані у 2012 році. Особистих переслідувань щодо неї не здійснювалось. При переслідуванні її батька, телефонних погроз її висловлено не було, лише з`ясовувалось місце її перебування. Вважає, що оскільки її батька засуджено за членство в «Хізб ут-Тахрір», вона обов`язково буде піддана переслідуванням. Підтвердила, що заборона носити хіджаб існує в школах та вищих навчальних закладах. Повідомила про факт публічного зняття хустини відбувся щодо неї у 2012 році в аеропорту Узбекистану під час особистого огляду службою безпеки. Підтвердила, що вивчати Іслам відповідно до політики партії «Хізб ут-Тахрір» розпочала лише по прибуттю в м. Одесу у 2017 році. Факту існування законодавчо закріпленої кримінальної відповідальності для членів сімей членів партії «Хізб ут-Тахрір» не підтвердила.

Партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно ОСОБА_8 Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії. Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія, в Казахстані визнана екстремістською і заборонена судом. Дослідивши матеріали особової справи №2018LV0020, суд встановив, що в анкеті, та під час співбесіди від 24.04.2018 року та 15.05.2018 року позивач акцентувала увагу на тому, що здійснюються переслідування через наявність у неї релігійних та політичних поглядів і відношення до партії «Хізб ут-Тахрір». Зокрема вказала, що її батько та брат є членами партії «Хізб ут- Тахрір», та які на даний час знаходяться в місцях відбування покарань (батько відбуває покарання в Російській Федерації, а брат відбуває покарання в Республіці Узбекистан), оскільки в країні громадянської належності Узбекистані та в країні попереднього місця проживання Російської Федерації, ця партія заборонена Законом.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона не являється членом партії, а лише дорісом (учнем) в партії.

В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_9 , який являється головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір» в Україні, фактично є речником та прес-секретарем організації. Свідок пояснив, що в обов`язки його входить проголошення офіційної позиції партії та представлення партії в державних органах. Зазначив, що ОСОБА_2 є дорісом (учнем) партії «Хізб ут- Тахрір», яка навчається з 2017 року. Також повідомив про переслідування рідних ОСОБА_2 , зокрема батька та брата, брат - засуджений за членство у «Хізб ут- Тахрір» в Узбекистані, батько - засуджений в Російській Федерації, через наявність у них певних релігійних та політичних поглядів і відношення до партії «Хізб ут Тахрір». Зазначив, що в 2012 році коли позивачка разом з мамою та братом виїжджали з Узбекистану, були піддані особистому (ретельному) обшуку із зняттям одягу (хіджаб), оскільки батько був вже відмічений в списках служб щодо членства його Хізб ут Тахрір». Вказував, що переслідування ведеться не тільки щодо членів партії «Хізб ут- Тахрір», а й членів їх сімей.

В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_10 , який повідомив про те, що ОСОБА_2 являється племінницею (дочкою його рідної сестри). Вказав, що є членом партії «Хізб ут- Тахрір» з 2016 року та стверджував, що в Узбекистані зазнав переслідування через релігійні переконання.

Суд, аналізуючи обставини викладені позивачкою на обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань з політичних причин, а саме через причетність до політичної партії «Хізб ут-Тахрір», зазначає наступне.

Як вже було зазначено, позивачка є учнем забороненої в країні походження партії «Хізб ут-Тахрір», яким вона вже стала перебуваючи на території України. Разом з тим, членом партії не є, а лише учнем.

Матеріали особової справи та матеріали справи підтверджують, що її батько та брат заявниці перебувають в місцях позбавлення волі, а саме батько перебуває в СІЗО в Російській Федерації, брат - відбуває покарання в Республіці Узбекистан, через членство в забороненій законом країни громадянської належності (Республіка Узбекистан) та країни тривалого місця проживання (Російська Федерація) релігій сповідування ідеології ісламу так, як трактує його партія «Хізб ут-Тахрір».

Слід звернути увагу, що заявниця вільно користувалася наданими їй Конституцією Республіки Узбекистан правами, до набуття статусу учня відповідної організації, безперешкодно сповідувала іслам і її право на свободу віросповідання державою жодним чином не порушувалося. Заявниця свідомо розуміла і неодноразово чула про переслідування членів заборонених Законом організацій, про проведення обшуків в їх помешканнях, проте вважаючи методи сповідування ісламу так, як трактує його партія «Хізб ут-Тахрір», правильними, вирішила поглибитися у її вивчення вже перебуваючи на території України.

Відповідно до п. 56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Таким чином, стверджувати про те, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні, а відповідно у неї немає підстав для набуття статусу біженця відповідно до умов передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивачка взагалі не навела жодних обґрунтованих доказів вчинення безпосередньо щодо неї будь-якого переслідування, тиску чи інших дій щодо неї.

Заявниця не повідомляє про застосування щодо неї негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, разом з тим повідомляє, що таке відношення декілька тому років було до неї, в аеропорту під час проходження ретельного огляду, працівником який проводив огляд зняв з неї хіджаб. Варто взяти до уваги що це був поодинокий випадок, і більше такого не відбувалося по відношенню безпосередньо до заявниці.

Вказаний факт не може бути розцінений судом як такий, що спрямований на переслідування позивачки за її політичними чи релігійними поглядами.

Також в обґрунтування переслідувань позивачка покликалась на те, що у них вдома де вона проживала з батьками, в країні громадянської належності Республіці Узбекистан, неодноразово було здійснено обшуки, а також виклики до відділку поліції разом з мамою, оскільки на той час вона була неповнолітньою.

Слід зазначити, що запобіжні заходи у вигляді обмеження волі; обшуки у оселях членів «Хізб ут-Тахрір», виклики на допит у якості свідків тощо проводяться компетентними органами Узбекистану та Російської Федерації у рамках кримінального провадження, як у членів забороненої організації.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що побоювання позивачки переслідувань на території країни громадянської належності через політичні погляди, є безпідставними.

Додатково, під час розгляду судом справи встановлено, що заявниця перебуваючи на території України починаючи з червня 2017 року спостерігаються елементи зловживання шукачем захисту процедурою надання міжнародного захисту Україні, ознаки порушення українського законодавства, що у сукупності вказує на відсутність потреби заявника саме у міжнародному захисті та на звернення заявника до міграційної служби лише з метою фактичної легалізації місцеперебування на території України.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення у повній мірі дослідив обставини наведені у заяві позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, позивачка не надала доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування її на батьківщині, а її посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією.

Отже, згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач під час розгляду даної адміністративної справи навів об`єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивачка не підпадає під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами, а тому оскаржуване рішення відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту, суд вважає законним та обґрунтованим. Таким чином, відповідач довів правомірність прийнятого рішення.

Вказане рішення підтверджується відомостями особової справи, прийняте в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та є обґрунтованим.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для визнання позивачки біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Тому, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.14 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19 червня 2019 року.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна