Справа № 1540/3501/18
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/3501/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Кудряшової А.В.

За участю сторін:

Представників позивача: Гульчак О.В., Фільченко О.Є.

Представників відповідача: ОСОБА_1 , Орлійчука О.О., Федяніна Є.О.,

Бардук М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» до головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» до головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення відповідача №, №, № від 03.07.2018 року, №, №, № від 05.07.2018 року, № від 09.07.2018 року.

Ухвалою суду від 18.07.2018 року позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» до головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання.

31.07.2018 року, 25.09.2019 року, 05.10.2018 року, 06.12.2018 року, 17.12.2018 року, 15.05.2019 року у справі були проведені підготовчі судові засідання, в яких представниками позивача та відповідача були надали пояснення, в тому числі письмові (т. 7 а.с. 4-16, т. 10 а.с. 94-98), відзив на адміністративний позов (т. 5 а.с. 240-244), відповідь на відзив (т. 6 а.с. 17- 29) та додаткові письмові докази (т. 1 а.с. 142-252, т. 2 а.с. 1-252, т. 3 а.с. 1-250, т. 4 а.с. 1-251, т. 5 а.с. 1-214, т. 6 а.с. 3-16 т. 6 а.с. 76-264, т. 7 а.с. 22-250, т. 8 а.с. 1-250, т. 9 а.с. 1-180, т. 10 а.с. 6-250, т. 11 а.с. 1-250, т. 12 а.с. 1-250, т. 13 а.с. 1-83).

Ухвалами суду від 05.10.2018 року та від 17.12.2018 року провадження у справі зупинялось з підстав, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, та в подальшому було поновлено ухвалами суду відповідно від 06.12.2018 року та 15.05.2018 року.

Підготовче провадження у справі було закрито 15.05.2019 року та призначений розгляд справи по суті на 06.06.2019 року.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» в повному обсязі, просила їх задовольнити та в їх обґрунтування зазначила, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення (далі - ППР) головного управління ДФС в Одеській області були винесені податковим органом на підставі необґрунтованих висновків акту перевірки відповідача №000517/15-32-14-08/37136296 від 25.06.2018 року «Про результати документальної планової виїзної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року», а тому вони є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки з боку позивача відсутні порушення вимог Податкового кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та інших нормативно-правових документів при здійсненні господарської діяльності, оподаткування її результатів, ведення бухгалтерського та податкового обліку.

Представники головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області проти задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» заперечували з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов (т. 5 а.с. 240-244), та наполягали, що оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень є законними та обґрунтованими, винесеними у відповідності до вимог чинного законодавства.

Судом у справі встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 05.08.2000 року за № 1 001730 (т. 1 а.с. 142-150).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності позивача є: вантажний автомобільний транспорт (основний); транспортне оброблення вантажів; інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; надання в оренду вантажних автомобілів; знесення; підготовчі роботи на будівельному майданчику; електромонтажні роботи; монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування; інші будівельно-монтажні роботи; штукатурні роботи; установлення столярних виробів; покриття підлоги й облицювання стін; малярні роботи та скління; інші роботи із завершення будівництва; покрівельні роботи; інші спеціалізовані будівельні роботи; технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарською сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; оптова торгівля фруктами й овочами; надання в оренду інших машин, устаткування та товарів; інша діяльність із забезпечення трудовими ресурсами; інша діяльність із прибирання будинків і промислових об`єктів; фотокопіювання, підготування документів та інша спеціалізована допоміжна офісна діяльність; надання інших допоміжних комерційних послуг; ремонт обладнання зв`язку; надання інших індивідуальних послуг; оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; неспеціалізована оптова торгівля; складське господарство; допоміжне обслуговування наземного транспорту; діяльність у сфері безпроводового електрозв`язку; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; діяльність у сфері права; діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування; консультування з питань комерційної діяльності й керування; діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; технічні випробування та дослідження; дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки; інша професійна, наукова та технічна діяльність; ремонт і технічне обслуговування готових металевих виробів; ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення; ремонт і технічне обслуговування суден і човнів; установлення та монтаж машин і устаткування; організація будівництва будівель; будівництво житлових і нежитлових будівель; будівництво доріг і автострад; будівництво трубопроводів; будівництво споруд електропостачання та телекомунікацій.

В період з 30.05.2018 року по 19.06.2018 року на підставі плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2 квартал 2018 року, наказу ГУ ДФС в Одеській області від 08.05.2018 року №3109 (т. 1 а.с. 12) та направлень на перевірку від 24.05.2018 року №4071/14-08 - №4077/14-08 (т. 5 а.с. 245-248) головними державними ревізорами-інспекторами відділу координації, звітності та аналізу управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області Федяніним Є.О. та Діденко О.В.; головним державним ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб управління доходів і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Одеській області Бардук М.П.; головними державним ревізорами-інспекторами відділу фактичних перевірок, контролю за готівковим розрахунками управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області Орлійчуком О.О. та Погребняком А.М.; головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок фінансових операцій управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області Сидоренком О.В.; головним державним податковим ревізором-інспектором відділу стягнення та роботи з безхазяйним майном території обслуговування Роздільнянської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області Сливінським В.В. було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Бєл-Транс» з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року.

За результатами перевірки податковим органом було складено акт №000517/15-32-14-08/37136296 від 25.06.2018 року (т. 1 а.с. 14-97), у висновках якого зазначено про порушення позивачем наступних норм законодавства:

- п. 44.1 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, п. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-ХІV, в результаті чого позивачем завищено від`ємне значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток у сумі 739 572 грн. та занижено податок на прибуток у загальній сумі 8 269 810 грн., у тому числі за 2015 рік в сумі 1 284 170 грн., за 2016 рік в сумі 2 203 303 грн., за 2017 рік в сумі 4 782 337 грн.;

- п. 44.1 ст. 44, пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.6 ст. 201 ПК України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 9 335 788 грн., у тому числі за серпень 2015 року у сумі 14 881 грн., за вересень 2015 року у сумі 875 791 грн., за жовтень 2015 року у сумі 42 432 грн., за листопад 2015 року у сумі 30 432 грн., за грудень 2015 року у сумі 463 318 грн., за січень 2016 року у сумі 186 686 грн., за лютий 2016 року у сумі 76 377 грн., за березень 2016 року у сумі 132 630 грн., за квітень 2016 року у сумі 3 281 грн., за червень 2016 року у сумі 178 272 грн., за липень 2016 року у сумі 82 080 грн., за вересень 2016 року у сумі 261 242 грн., за жовтень 2016 року у сумі 38 404 грн., за листопад 2016 року у сумі 1 111 983 грн., за грудень 2016 року у сумі 674 007 грн., за січень 2017 року у сумі 272 006 грн., за лютий 2017 року у сумі 772 631 грн., за березень 2017 року у сумі 1 258 893 грн., за квітень 2017 року у сумі 772 631 грн., за травень 2017 року у сумі 548 125 грн., за червень 2017 року у сумі 838 663 грн., за липень 2017 року у сумі 164 615 грн., за вересень 2017 року у сумі 500 467 грн., за жовтень 2017 року у сумі 208 570 грн.;

- п. 2.11 гл. 2 Положення про ведення касових операцій у Національній валюті України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12.12.2004 року №637, в результаті чого позивачем перевищено встановлені строки використання виданої під звіт готівки, а також за видачу готівкових коштів під звіт без повного датування щодо раніше виданих коштів, а саме сума готівки яка видана під звіт з порушенням строків використання склала 3 486 480,43 грн.;

- пп. 164.2.11 п. 164.2 ст. 164, пп.пп. 170.9.1, 170.9.2 п. 170.9 ст. 170, пп. «а» п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України у зв`язку з чим позивачем не утримано та не перераховано податок на доходи фізичних осіб за період, що перевірявся, на загальну суму 994 037,06 грн.;

- пп. 1.2 п. 16 прим.1 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень, п. 163.1 ст. 163, пп.пп. 164.2.5, 164.2.11, пп. «е» пп.164.2.17 п. 164.2 ст. 164, пп. 170.9.1, 170.9.2 п.170.9 ст. 170. пп. «а» п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України, в результаті чого відбулось неутримання та неперерахування до бюджету сум військового збору за період, що перевірявся, у розмірі 67 898,71 грн.;

- наказу Міністерства доходів і зборів України від 21.01.2014 року №49 «Про ствердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку» та пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, внаслідок чого встановлено подання позивачем податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум у триманого з них податку за формою №1-ДФ за перевіряємий період з помилками.

За результатами вищезазначеної перевірки головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області були винесені наступні податкові повідомлення-рішення:

- за порушення п. 44.1 ст. 44, пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185, п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198, п. 201.6 ст. 201 ПК України - ППР № від 05.07.2018 року (т. 1 а.с. 101), яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 9 335 788,00 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 2 333 947, 00 грн.;

- за порушення п. 44.1 ст. 44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України - ППР № від 05.07.2018 року (т. 1 а.с. 102), яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на суму 739 572,00 грн., та ППР № від 05.07.2018 року (т. 1 а.с. 103), яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 8 269 810,00 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1 746 410,00 грн.;

- за порушення пп. 164.2.11 п. 164.2 ст. 164, пп.пп. 170.9.1, 170.9.2 п.170.9 ст.170, пп. «а» п.176.2 ст.176 Податкового Кодексу України ППР № від 03.07.2018 року (т.1 а.с.98), яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1 657 487,16 грн.

- за порушення пп. 1.2 п. 16 прим.1 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень, п. 163.1 ст. 163, пп.пп. 164.2.5, 164.2.11, пп. «е» пп.164.2.17 п. 164.2 ст. 164, пп.пп. 170.9.1, 170.9.2 п. 170.9 ст. 170, пп. «а» п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України - ППР № від 03.07.2018 року (т. 1 а.с. 99), яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 113 260, 35 грн.;

- за порушення п.п. «б» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України - ППР № від 03.07.2018 року (т. 1 а.с. 100), яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 510,00 грн.

- за порушення п.2.11 гл.2 Положення про ведення касових операцій у Національній валюті України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12.12.2004 року №637 - ППР № від 09.07.2018 року (т. 1 а.с. 104), яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 871 620,11 грн.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки та винесеними контролюючим органом податковими-повідомленнями рішеннями, позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Судом під час розгляду справи встановлено, що зазначені в акті перевірки №000517/15-32-14-08/37136296 від 25.06.2018 року порушення були визначені контролюючим органом товариству з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» через:

- взаємовідносини позивача з контрагентами-підприємствами, що надавали йому послуги з ремонту автомобільної техніки, а також здійснювали постачання товарів на користь позивача протягом періоду, що перевірявся, а саме: ПП «Фірма Грат», ТОВ «Густо Маркет», ТОВ «Тіротон», ТОВ «Тір-Буд 1», ТОВ «Консалтингова компанія «Юг-стандарт», ТОВ «Карго-Тім 20», ТОВ «Регулус Стимул», ТОВ «Текс Хауз», ТОВ «Технічний центр «Автогранд», а також ТОВ «Авто стандард Україна», ТОВ «Баз», ТОВ «Вілпорт, ТОВ «Вінагро-фуд», ТОВ «Гетрейд фірм», ТОВ «Дом уют», ТОВ «Меркурі дата», ТОВ «Пальміра-юг 2016», ТОВ «Профекс Груп», ТОВ «Торговий дім «Ліном», ТОВ «Трансмет-Юг»; ТОВ «Колотраст», ТОВ «Анріка», ТОВ Н-ВК «Нафтохімічні технології», ТОВ «Сонар-Компані», ПП «Тиса-оіл», ПП «Тиса-нафтогаз» (ППР № №, № від 05.07.2018 року в частині);

- несвоєчасне повернення до каси підприємства працівниками товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» коштів, наданих їм під звіт (ППР №, №, № від 03.07.2018 року, та № від 09.07.2018 року).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та існуючу судову практику, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі ПК України).

В силу п.75.1 ст.75 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка (пп.75.1.2).

Відповідно до п.133.1 ст.133 ПК України платниками податку з числа резидентів є, зокрема, суб`єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами.

Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу (пп. 134.1.1п. 134.1 ст. 134 ПК України).

Положеннями Податкового кодексу України, що були чинними на час здійснення господарської діяльності позивачем у перевіряємий період, витрати підприємства були визначені як сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.2 ст.138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп.138.8.5 п.138.8 ст.138 ПК України до складу загальновиробничих витрат включаються, зокрема, амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

Інші витрати за загальними правилами визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку (п. 138.5 ст.138 ПК). До складу інших витрат, зокрема, відносились витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона) (пп.138.10.2 п. 138.10 ст. 138 ПК).

Згідно пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України було визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З 01.01.2017 року Податковий кодекс України набув змін.

Податковим кодексом України у новій редакції визначено, що об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу (пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (п. 135.1 ст.135 ПК України).

Податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу (п. 137.1 ст. 137 ПКУ).

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п.198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За положеннями п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п. 201.7 ст. 201 ПК України).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу (п. 201.8 ПКУ).

Пунктом 201.10 ст. 201 ПКУ передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи із вищезазначеної норми, податкова накладна є документом, що підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.

Як було встановлено судом під час судового розгляду справи, товариство з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» є великим автотранспортним підприємством, яке надає послуги з перевезення вантажу, має в своєму штаті 79 працівників та орендує великий обсяг транспортних засобів, що підтверджується наданими до суду копіями відповідних документів (т. 6 а.с.78-90).

При цьому позивачем для здійснення власної господарської діяльності систематично придбавались у контрагентів-постачальників ПП «Фірма Грат», ТОВ «Густо Маркет», ТОВ «Тіротон», ТОВ «Тір-Буд 1», ТОВ «Консалтингова компанія «Юг-стандарт», ТОВ «Карго-Тім 20», ТОВ «Регулус Стимул», ТОВ «Текс Хауз», ТОВ «Технічний центр «Автогранд», «Авто стандард Україна» ТОВ «Баз», ТОВ «Вілпорт, ТОВ «Вінагро-фуд», ТОВ «Гетрейд фірм», ТОВ «Дом уют», ТОВ «Меркурі дата», ТОВ «Пальміра-юг 2016», ТОВ «Профекс Груп», ТОВ «Торговий дім «Ліном», ТОВ «Трансмет-Юг», ТОВ «Колотраст», ТОВ «Анріка», ТОВ Н-ВК «Нафтохімічні технології», ТОВ «Сонар-Компані», ПП «Тиса-оіл», ПП «Тиса-нафтогаз» паливно-мастильні матеріали та відповідні послуги по утриманню та ремонту автомобілів.

Факт отримання товариством з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» у вищезазначених контрагентів товарів та послуг підтверджуються наданими до суду належними чином оформленими та підписаними сторонами документами: договорами та додатковими угодами до них, актами прийому-передачі виконаних робіт, рахунками-накладними, видатковими накладними, рахунками на оплату, товарно-транспортними накладними, податковими накладними, актами списання (т. 1 а.с. 159-252, т. 2 а.с. 1-252, т. 3 а.с. 1-250, т. 4 а.с. 1-251, т. 5 а.с. 1-214, т. 6 а.с. 78-264, т. 7 а.с. 25-250, т. 8 а.с. 1-250, т. 9 а.с.1-180, т. 13 а.с. 12-83).

Разом з тим, як вбачається з акту перевірки, Головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області вищезазначені операції вважає нереальним та такими, що здійсненні з метою формування штучного податкового кредиту.

Так, щодо контрагентів позивача ТОВ «Тір-Буд 1», ТОВ «Консалтингова компанія «Юг-стандарт», ТОВ «Карго-Тім 20», ТОВ «Текс Хауз», ТОВ «Технічний центр «Автогранд» відповідач, посилаючись на узагальнену податкову інформацію, зазначив про неможливість встановлення у таких підприємств складських приміщень, будівель, споруд, майданчиків для зберігання ТМЦ, виробничого обладнання, транспортного та торгівельного обладнання, машин, механізмів та обладнання завантажувально-розвантажувальних робіт, транспорту, будь-яких матеріалів (сировини) та товарних запасів, необхідних для ведення господарської діяльності контрагентами, а також трудових ресурсів, яка була б достатньою для самостійного виконання робіт, що свідчить про нереальність здійснення документально оформлених господарських операцій вказаними суб`єктами.

Як зазначила з даного приводу в судовому засіданні представник товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс», позивач є великим автотранспортним підприємством, яке виконує великий обсяг автомобільних перевезень. З огляду на зазначене, позивач для здійснення таких перевезень повинен придбавати паливні матеріали та автомобільні деталі, а також утримувати транспортні засоби у належному стані. При цьому контрагентів з надання таких послуг, а також контрагентів, що здійснювали позивачу постачання матеріалів, позивач обирав з достатньою мірою обачності та обережності, перевіряв всю інформацію щодо контрагентів, що є у відкритому доступі (як-то наявність певної репутації на ринку певних товарів та послуг, реєстрацію підприємства платником податку на додану вартість). Контрагенти виконували свої зобов`язання за договорами якісно та в оговорені у договорах терміни, будь-яких зауважень у позивача, як покупця товарів та послуг з ремонту, до підприємств-контрагентів не виникало. Первинні документи за результатами господарських операції складались своєчасно та у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»

Також за твердженням представника позивача, в обов`язок ТОВ «Бєл-Транс» при здійсненні власної господарської діяльності не входить проведення перевірки штатного розпису працівників у підприємств-контрагентів, а також наявності у них певної кількості складських приміщень та інших потужностей для ведення господарської діяльності, але всі зобов`язання контрагентами були виконані.

З даного приводу суд зазначає, що наявність певної інформації, одержаної від інших підрозділів податкової служби чи з інформаційних систем Державної фіскальної служби, що не оформлена рішеннями суб`єкта владних повноважень, не є юридичним фактом та утворює лише підставу для перевірки такої інформації. Зазначена податкова інформація може, на думку суду, породжувати певні сумніви у посадових осіб контролюючого органу щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що платнику податків його контрагентами товари не постачались. Використання відповідачем при визначенні порушень платнику податків (що мають наслідком збільшення податковим органом податкових зобов`язань цього платника) лише податкової інформації не є належним способом діяльності суб`єкта владних повноважень позивача у відповідності до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України.

При цьому судом під час судового розгляду справи було встановлено, що податковим органом в ході проведення документальної планової виїзної перевірки позивача фактичність отримання ТОВ «Бєл-Транс» товарів та послуг від ТОВ «Тір-Буд 1», ТОВ «Консалтингова компанія «Юг-стандарт», ТОВ «Карго-Тім 20», ТОВ «Текс Хауз», ТОВ «Технічний центр «Автогранд» головним управлінням ДФС в Одеській області не перевірялась.

При цьому представниками відповідача не спростовано того, що укладення договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки (виконання робіт, надання послуг), а податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів (робіт, послуг) постачальником.

Також чинним законодавством не регламентовано питання щодо кількості штатних працівників або інших обов`язкових ресурсів для здійснення певного виду господарської діяльності, а податковим органом, як суб`єктом владних повноважень, що встановлював порушення з боку позивача, не зазначено ні в акті перевірки, ні у відзиві на адміністративний позов, яка кількість зазначених ресурсів є достатньою, на його думку, для здійснення господарських операцій.

Також суд зазначає, що можливі порушення податкового законодавства з боку контрагента позивача не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про наявність таких порушень з боку ТОВ «Бєл-Транс», а також про відсутність у позивача, як покупця послуг та товарів, права на формування витрат у господарської діяльності та податкового кредиту з ПДВ, а тому не позбавляють позивача права на їх відображення у податковому обліку.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях чітко визначив правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

У разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України").

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року ("Булвес" АД проти Болгарії") зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є "власністю" у розумінні статті 1 Протоколу №1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов`язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про податок на додану вартість» стало непередбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов`язку зі сплати ПДВ (п. 43, п. 69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

Будь-яких доказів того, що позивач діяв без реальної господарської мети отримання прибутку, або з наміром штучного заниження бази оподаткування з податку на додану вартість, представником відповідача до суду не надано. Ним також не надано доказів визнання господарських договорів між позивачем та його контрагентом недійсними або фіктивними, притягнення посадових осіб господарюючих суб`єктів до відповідальності за порушення законних правил ведення підприємницької діяльності.

Як було зазначено позивачем та не спростовано представниками податкового органу контрагенти позивача були зареєстровані на момент здійснення господарських правовідносин з ТОВ «Бєл-Транс» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як юридичні особи, перебули на обліку в податкових органах та були платниками податку на додану вартість.

Крім того, зазначені контрагенти позивача відповідно до видів їх господарської діяльності за КВЕД, могли надавати послуги чи товари товариству з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс», що не суперечить положенням чинного законодавства та відповідає загальноприйнятій практиці.

Щодо господарських операцій між позивачем та ПП «Фірма Грат», ТОВ «Густо Маркет», ТОВ «Тіротон», ТОВ «Регулус Стимул», ТОВ «Технічний центр «Автогранд», «Авто стандард Україна», ТОВ «Баз», ТОВ «Вілпорт, ТОВ «Вінагро-фуд», ТОВ «Гетрейд фірм», ТОВ «Дом уют», ТОВ «Меркурі дата», ТОВ «Пальміра-юг 2016», ТОВ «Профекс Груп», ТОВ «Торговий дім «Ліном», ТОВ «Трансмет-Юг», ТОВ «Колотраст», ТОВ «Анріка», ТОВ Н-ВК «Нафтохімічні технології», ТОВ «Сонар-Компані», ПП «Тиса-оіл», ПП «Тиса-нафтогаз» відповідачем також було зроблено в акті перевірки висновки про їх нереальність, оскільки ТОВ «Бєл-Транс» не було надано до перевірки в повному обсязі належним чином оформлених документів, обов`язковість ведення та зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, а саме договорів, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних та інших документів, що підтверджують отримання товарів, про що контролюючим органом було складено відповідний акт про ненадання документів (т. 5 а.с. 249-251).

Як будо зазначено з даного приводу представником позивача у судовому засіданні, товариство з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» не надало до перевірки копії документів в паперовому вигляді з огляду на те, що підприємство відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» вело всю первинну документацію в електронному вигляді. Разом з тим, 27.06.2017 року невідомими особами було здійснено несанкціоноване втручання в роботу комп`ютерів, серверу та програмного забезпечення позивача, внаслідок чого була знищена вся база даних, яка містилась в програмі « 1С» та програмі «М.E.Doc», що призвело до неможливості надання копій відповідних первинних документів відповідачу. Про зазначені обставини 30.06.2017 року позивачем було написано заяву (повідомлення) до правоохоронних органів (т. 7 а.с. 22-23).

Листом від 14.07.2017 року Біляївським відділом поліції ГУНП в Одеській області товариство з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» було повідомлено про стан розгляду заяви підприємства та зазначено, що на теперішній час кримінальні провадження щодо несанкціонованого втручання в роботу комп`ютерних систем та їх ураження вірусом Petya, централізовано розслідується Слідчим управлінням головного управління Національної поліції в Одеській області (т. 7 а.с. 24).

Крім того позивач зазначив, що про вищезазначені обставини було повідомлено і працівників головного управління ДФС в Одеській області, які здійснювали документальну планову виїзду перевірку позивача, однак останніми вони прийняти до уваги із невідомих причин не були.

У судовому засіданні представники відповідача, не спростовуючи того, що товариство з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» вело облік первинних документів в електронному вигляді, зазначили, що позивач повинен був одночасно зберігати копії таких документів і в паперовому вигляді. Також фахівцями головного управління ДФС в Одеській області було зазначено, що їм під час перевірки позивачем не повідомлялась інформація про знищення документів у зв`язку із несанкціонованим втручанням в роботу комп`ютерних систем позивача.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Положеннями п. 44.1 ст.44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Виходячи з вимог п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV (далі Закон №996-XIV) бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону №996-XIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Отже, електронний документ, який складено відповідно до вимог чинного законодавства та який містить усі необхідні реквізити, має таку ж юридичну силу, як і документ, складений у паперовому вигляді.

Згідно частини 6 та 9 статті 9 Закону №996-XIV у разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку з використанням електронних засобів оброблення інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, суд зазначає, що товариство з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» мало право вести облік первинних документів в електронному вигляді. При цьому виготовлення їх копій у паперовому вигляді не є обов`язком підприємства та повинно здійснюватись на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень. Оскільки на час проведення головним управлінням ДФС в Одеській області документальної планової виїзної перевірки позивача, електроні копії документів з незалежних від товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» причин були знищенні, суд погоджується з твердженням представника підприємства, що позивач не мав об`єктивної змоги надати їх копії відповідачу.

Разом з тим, зазначені документи були надані товариством з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» до суду та досліджені в судовому засіданні.

З даного приводу суд зазначає, що відповідно до пункту 44.6 ст. 44 ПК України у разі, якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до статей 9, 77, 90 КАС України суд повинен вжити заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, запропонувати сторонам подати докази на підтвердження своєї правової позиції, а у разі необхідності витребувати докази з власної ініціативи, та всебічно, повно і об`єктивно оцінити наявні у справі докази тощо.

При цьому суд не може обмежити право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки.

Право надавати заперечення щодо висновків органу державної фіскальної служби та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Зазначену правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 28.05.2019 року по справі №816/2023/15, від 26.03.2019 року по справі №812/8245/13-а, від 19.06.2018 року по справі №826/7704/16, яка за вимогами ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом при виборі і застосуванні до спірних правовідносин.

Аналогічну правову позицію було висловлено також П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 23.01.2019 року по справі №814/875/18.

Суд зазначає, що контролюючим органом у судовому засіданні, не було наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності позивача, які засвідчені наданими ТОВ «Бєл-Транс» документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

При цьому судом під час розгляду справи встановлено, що наданні позивачем до суду копії відновлених первинних документів, за своїм змістом засвідчують факти здійснення господарських операцій за укладеними договорами. Крім того, такі первинні документи оформлені у відповідності до приписів чинного законодавства, відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не містять недоліків, які би вказували на їх дефектність.

Позивачем також було надано до суду в якості доказу використання спірних витрат та податкового кредиту з ПДВ у власній господарській діяльності та не заперечувалось представниками відповідача реєстр підприємств у кількості 374 штук, на користь яких товариством з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» виконувались перевезення за відповідними договорами.

Також суд зазначає, що платник податків не може зазнавати негативних наслідків через діяння осіб, що перебувають поза межами його впливу, в даному випадку через несанкціоноване втручання до його комп`ютерних систем.

З огляду на зазначене суд доходить висновку, що лише одне посилання податкового органу на ненадання ТОВ «Бєл-Транс» повного пакету документів на перевірку, не є беззаперечним та достатнім доказом вважати господарські операції позивача нереальним та такими, що здійсненні без ділової мети господарської діяльності. Зазначені обставини самі по собі не можуть також позбавляти суб`єкт господарювання права на формування витрат господарської діяльності та податкового кредиту з податку на додану вартість, сплачених позивачем на користь своїх контрагентів, а тому податкові повідомлення-рішення головного управління ДФС в Одеській області №, № та № від 05.07.2018 року, якими підприємству визначені податкові зобов`язання з ПДВ та податку на прибуток, підлягають визнанню протиправними та скасуванню, а позовні вимоги в цій частині адміністративного позову задоволенню.

Щодо порушень, зазначених відповідачем в акті перевірки, які були визначені товариству з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» через несвоєчасне повернення його працівниками готівкових коштів, виданих їм під звіт, суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту перевірки, головним управлінням ДФС в Одеській області було встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» протягом 2017 року систематично надавало своїм працівникам кошти під звіт. Разом з тим, працівниками зазначені кошти були повернуті підприємству з порушенням строків встановлених Положенням про ведення касових операцій в національній валюті в Україні №637, з огляду на що позивачу, як податковому агенту таких осіб, контролюючим органом було донараховано податок на доходи фізичних осіб, а також суми військового збору. Крім того, відповідачем з аналогічних підстав було застосовано до позивача і штрафні (фінансові) санкції за подання ним податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум у триманого з них податку за формою №1-ДФ з помилками, а також за порушення граничних строків повернення наданої готівки під звіт до каси підприємства.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162 платником податку на доходи фізичних осіб є податковий агент.

Згідно пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу;

Згідно абз. «а» та «б» п.176.2 ст.176 ПК України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані:

своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;

подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України, визначає, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно з п.п.1.1-1.3. п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до положень підпункту 165.1.11 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) до загально місячного доходу платника податку не включаються кошти, отримані платником податку на відрядження або під звіт і розраховані згідно із пунктом 170.9 статті 170 ПКУ, а також суми компенсаційних виплат в іноземній валюті, що виплачуються відповідно до закону працівникам дипломатичної служби, направленим у довготермінове відрядження.

Разом з тим, вимогам абзацу «в» п.п.170.9.1 п.170.9 ст.170 ПК України, передбачене оподаткування суми надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт, та не повернутої у встановлений строк.

Податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме:

а) на відрядження - у сумі, що перевищує суму витрат платника податку на таке відрядження, розрахованій згідно із цим підпунктом.

б) під звіт для виконання окремих цивільно-правових дій від імені та за рахунок особи, що їх видала, - у сумі, що перевищує суму фактичних витрат платника податку на виконання таких дій.

Відповідно до пп.170.9.2 п.170.9 ст.170 ПК України, звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку: а) завершує таке відрядження; б) завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт.

За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту.

Аналізуючи норми чинного законодавства у цій сфері спірних правовідносин суд зазначає, що видача коштів під звіт з каси підприємства здійснюється у ході та для забезпечення його діяльності, з метою контролю за виконанням певних господарських операцій, тобто окремих цивільно-правових дій.

При цьому доходом для особи, яка отримала грошові кошти під звіт, є виключно надмірно виплачена сума, яка не була повернута після здійснення розрахунків в межах п`ятиденного строку після закінчення виконання доручення по розпорядженню коштів, або закінчення відрядження.

Крім того, на думку суду, визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, та військовим збором, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.

Як було встановлено судом, та не заперечувалось учасниками справи, кошти, які були наданні ТОВ «Бєл-Транс» своїм працівникам на час виконання службових поїздок для здійснення окремих цивільно-правових дій, а саме придбання деталей на транспортні засоби, були повернуті такими працівниками позивачу під звіт до закінчення п`ятого банківського дня, як то передбачено пп.пп. 170.9.1 та 170.9.2 п. 170.9 ст. 170 ПК України.

Разом з тим, як зазначила з даного приводу представник відповідача, при визначенні нею вищезазначених порушень позивачу, податковим органом брались до уваги строки для повернення готівки, визначені Положенням про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637, зокрема, що такі кошти повинні бути повернуті особою не пізніше ніж на другий робочий день, включаючи день їх отримання.

Суд не приймає до уваги зазначені посилання, оскільки вони є помилковими та суперечать положенням ПК України. Так, строки для повернення особою коштів, наданих їй під звіт і зарахування таких коштів податковим агентом (при несвоєчасному їх поверненні) до доходу особи, сплати з них відповідних податків, встановлено та врегульовано саме Податковим Кодексом України. При цьому позивачем, як було встановлено судом, зазначених строків порушено не було.

Крім того суд зазначає, що пунктом 56.21 ст.56 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативного-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Необхідність врахування цієї норми контролюючими органами підтверджено і у рішеннях Європейського Суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) та 07.07.2011 у справі «Сєрков проти України» (Заява № 39766/05), в яких Європейський Суд з прав людини дійшов висновку про порушення прав заявників, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, по-перше, національне, законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі якості закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Так, відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства, яка призводила до його суперечливого тлумачення, порушує вимоги Конвенції щодо якості закону.

Також судом встановлено та відповідачем не заперечувалось, що головний управлінням ДФС в Одеській області було невірно розраховано базу оподаткування, з якої вираховувався несплачений позивачем, як податковим агентом, податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, оскільки контролюючим органом при складанні реєстрів сум коштів, отриманих під звіт та не повернутих своєчасно, не були враховані вихідні та святкові дні.

З огляду на помилковість та необґрунтованість висновків контролюючого органу в частині зазначених порушень, суд доходить висновку і про протиправність податкових повідомлень-рішень №, №, № від 03.07.2018 року, що винесені на підставі цих висновків, та про необхідність їх скасування.

Що ж стосується посилань відповідача про порушення позивачем п. 2.11 гл. 2 Положення про ведення касових операцій у Національній Валюті України затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637, в результаті чого ТОВ «Бєл-Транс» було перевищено встановлені строки використання виданої під звіт готівки, суд зазначає наступне.

Так, пунктом 2.11 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 (була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що видача готівкових коштів під звіт або на відрядження здійснюється відповідно до законодавства України. Видача готівкових коштів під звіт на закупівлю сільськогосподарської продукції та заготівлю вторинної сировини, крім металобрухту, дозволяється на строк не більше 10 робочих днів від дня видачі готівкових коштів під звіт, а на всі інші виробничі (господарські) потреби на строк не більше двох робочих днів, уключаючи день отримання готівкових коштів під звіт.

Якщо підзвітній особі одночасно видана готівка як на відрядження, так і для вирішення в цьому відрядженні виробничих (господарських) питань (у тому числі для закупівлі сільськогосподарської продукції у населення та заготівлі вторинної сировини), то строк, на який видана готівка під звіт на ці завдання, може бути продовжено до завершення терміну відрядження.

Видача відповідній особі готівкових коштів під звіт проводиться за умови звітування нею у встановленому порядку за раніше отримані під звіт суми. Звітування за одержані під звіт готівкові кошти здійснюється відповідно до законодавства України.

Порядок складання звіту про використання коштів та його форма встановлена Наказом Міністерства фінансів України "Про затвердження форми Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, та Порядку його складання".

Відповідно до п.п. 3, 4 цього порядку звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження або завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок податкового агента платника податку, що надав кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів така сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або при поданні зазначеного Звіту.

Абзацом п`ятим пункту 1 Указу Президента України від 12 червня 1995 року №436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» встановлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб`єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу: за перевищення встановлених строків використання виданої під звіт готівки, а також за видачу готівкових коштів під звіт без повного звітування щодо раніше виданих коштів - у розмірі 25 відсотків виданих під звіт сум.

Як було зазначеного з даного приводу представником позивача у судовому засіданні, переважна більшість працівників, які отримували кошти під звіт, займають посади водіїв підприємства та їх робота пов`язана з постійними поїздками за межі міста Біляївка Одеської області, де розташовано підприємство. З огляду на зазначене на підприємстві позивача було запроваджено політику, відповідно до якої службові поїздки не вважаються відрядженням та не потребують компенсації добових витрат.

Так, як вбачається з пункту 1 наказу ТОВ «Бєл-Транс» від 26.12.2016 року №12 «Про службові поїздки в межах України та за кордон працівників «ТОВ «Бєл-Транс»» службові поїздки працівників за розпорядженням керівника підприємства на строк більше 2 доби до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи вважати - службовим відрядженням.

Пунктом 2 зазначеного Наказу передбачено, що службові поїздки працівників за розрядженням керівника підприємства до іншого населеного пункту для виконання службового доручення або своїх службових обов`язків поза місцем їх постійної роботи у межах міста або іншого населеного пункту та на короткий термін (не більше двох діб), не вважати відрядженням.

При цьому пунктом 3 Наказу №12 встановлено, що службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз`їзний пересувний характер, не вважати службовим відрядженням.

Пунктом 10 Наказу №12 встановлено строки повернення коштів, невикористаних у службових поїздках згідно п.2.11 Положення №637, а саме:

1) після повернення зі службових поїздок, відповідних умовам п.2 та п.3 цього Наказу - наступного робочого дня;

2) після повернення з службових поїздок (відряджень), відповідних умовам п.1 цього Наказу - протягом трьох робочих днів.

Аналогічні правові положення містяться і в Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59 (далі Інструкція №59).

Так, пунктом 1 Інструкції №59 встановлено, що службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Відповідно до пункту 2 Наказу №59 у випадках, коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства знаходяться в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором (контрактом). Службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз`їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою/керівником).

Як було зазначено представником позивача у судовому засіданні, невикористані працівниками кошти видані їм під звіт, повертались до каси підприємства на наступний день після повернення таких осіб зі службових поїздок, що підтверджується наданими до суду видатковими ордерами, прибутковими ордерами, подорожніми листами, наказами про направлення працівника у службову поїздку, відповідними посвідченнями, звітами про виконання завдань та звітами про використання коштів (т. 10 а.с. 99-250, т.11 а.с. 1-250, т. 12 а.с. 1-250, т. 13 а.с. 1-11).

Зазначених обставин та документів представниками відповідача спростовано не було, однак на обґрунтування правомірності своїх висновків фахівець ГУ ДФС в Одеській області посилався лише на той факт, що під час перевірки зазначених доказів позивачем не надавалось, а було надано лише довідку про не направлення працівників підприємства у відрядження не виплату їм добових (т. 7 а.с. 3).

З даного приводу суд повторно наголошує, що при вирішенні справи в суді не може бути обмеженим право платника податків доводити обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, поданням виключно тих доказів, що були досліджені під час проведення податкової перевірки.

Право надавати заперечення щодо висновків органу державної фіскальної служби та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

З матеріалів наданих позивачем до суду вбачається, що кошти, надані працівникам ТОВ «Бєл-Транс» під звіт, були повернуті ними на наступний день після повернення зі службових поїздок. При цьому суд зазначає, що законодавець нерозривно пов`язав повернення коштів наданих під звід з конкретною подією, а саме: або з завершенням виконання окремої цивільно-правової дії, на яку видавались кошти, або із завершення відрядження.

Посилання відповідачів лише на ту обставину, що посадові особи позивача направлялись не у відрядження а у службові поїздки, а отже і кошти повинні були бути повернуті на другий робочий день, включаючи день їх отримання, суд вважає необґрунтованим та таким, що суперечить правовій природі та меті, з якої надаються кошти під звіт для вчинення окремих цивільно-правових дій.

В даному випадку, на думку суду, відмінність у правовій природі понять «відрядження» та «службової поїздки» полягають для підприємства в частині організації ним оплати праці його працівників, а саме необхідності виплати добових витрат працівникам при направленні у відрядження.

При цьому суд вважає, що для вирішення спірних правовідносин для обрахування строків повернення наданих під звіт коштів, визначених Положенням про ведення касових операцій в національній валюті в Україні №637 від 15.12.2004 року, поняття «відрядження» не відрізняється від поняття «службової поїздки», оскільки як і в першому так і в другому випадку передбачається перебування особи поза територіальними межами знаходження підприємства, де вони працюють, що позбавляє їх фізичної можливості повернути кошти, отримані під звіт, до повернення до місця знаходження підприємства.

Суд зазначає, що працівники та посадові особи позивача, перебуваючи у службових поїздках поза територіальними межами місцезнаходження підприємства ТОВ «Бєл-Транс» (м. Біляївка Одеської області), не мали об`єктивної змоги повернути надані їм кошти під звіт для придбання відповідних транспортних деталей, раніше дня повернення з таких поїздок.

З огляду на вищезазначене, враховуючи сутність правової природи та мету видачі коштів під звіт, суд вважає, що позивачем не було порушено строків визначених постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року №637 для їх повернення, з огляду на що податкове повідомлення-рішення № від 09.07.2018 року є необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Судом, окрім зазначеного вище, при вирішенні справи також враховано наступне.

Так відповідно до положень ст. 86 ПК України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка (п.86.1).

Основні вимоги до форми та змісту акта (довідки) документальної перевірки, інформативних додатків до акта (довідки), порядку його (її) підписання, реєстрації та зберігання визначаються Порядком оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків-юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 №727 (далі - Порядок №727).

Відповідно до п.2 Розділу І Порядку №727 акт документальної перевірки це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Акт (довідка) документальної перевірки складається у двох примірниках та підписується посадовими особами контролюючого органу, який проводив перевірку, а також посадовими особами платника податків (керівником платника податків або уповноваженою ним особою) (п.2 Порядку №727).

Акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (п.3 Порядку №727).

В акті документальної перевірки викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (п.4 Порядку №727).

Відповідно до пункту 5 Порядку №727 факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно пункту 6 Порядку №727 акт (довідка) документальної перевірки повинен бути складений державною мовою і мати наскрізну нумерацію сторінок.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що законодавцем визначена чітка процедура оформлення результатів перевірок, яка передбачає, що у випадку виявлення уповноваженим контролюючим органом під час проведення документальної перевірки платника податків фактів порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, за результатом її проведення складається акт перевірки, який повинен бути оформлений відповідно до встановлених чинним законодавством вимог щодо його форми та змісту.

Належним чином оформлений акт документальної перевірки є документом, який відображає результати проведеної перевірки та підтверджує факт виявлених в ході перевірки порушень. Встановлення за результатом перевірки фактів заниження чи завищення сум податкових зобов`язань платника, підтверджених належним чином оформленим актом перевірки, є передбаченою законом підставою для прийняття контролюючим органом податкових повідомлень-рішень про нарахування грошових зобов`язань.

Судом встановлено, що акт перевірки №000517/15-32-14-08/37136296 від 25.06.2018 року не має порядкової нумерації сторінок, а викладена в ньому нумерація правопорушень є непослідовною, що позбавляє можливості систематизувати при його дослідженні зазначені контролюючим органом порушення по кожній групі та доводи на їх обґрунтування.

Крім того, судом під час розгляду справи було встановлено та не заперечувалось відповідачем, що Головним управлінням ДФС в Одеській області в акті перевірки допущено помилки, зокрема було двічі враховано суми податку на додану вартість та податку на прибуток по взаємовідносинам позивача з контрагентами ТОВ «Карга-Тім 20» та ТОВ «Консалтингова група «Юг-стандарт», що в свою чергу призвело до невірного визначення сум спірних податкових повідомлень-рішень №, № та № від 05.07.2018 року.

З приводу розподілу судових витрат суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Відповідно до ч. 3 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно п. 1, 2, 6 ч. 1, 2 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Частиною 3 статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Крім вищезазначеного закону, порядок оплати праці адвоката регулюється Правилами адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 року з`їздом адвокатів України.

Так відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики - формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. При цьому суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, законодавцем запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Так розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Таким чином, у Кодексі адміністративного судочинства закладені критерії оцінки як співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності та важливості справи, витраченого на ведення справи часу тощо), так і критерій пов`язаності цих витрат із веденням справи взагалі (пов`язаності конкретних послуг адвоката із веденням саме цієї судової справи, а не іншої справи).

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, суд звертає увагу, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Частиною 7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

11.05.2019 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката до одного мінімального прожиткового мінімуму.

В обґрунтування заявленого клопотання представник ГУ ДФС в Одеській області зазначила, що позов було складено та підписано позивачем, а не його представником. Крім того в матеріалах справи відсутнє належне обґрунтування та докази витраченого часу на правову допомогу. Також за своїм предметним та суб`єктним складом справа відноситься до типових справ незначної складності.

Разом з тим, у клопотанні зазначено, що згідно з аналізу судових рішень, винесених адміністративними судами України (згідно з Єдиного державного реєстру судових рішень) по справах за участю державних органів, стосовно практики відшкодування витрат на правничу допомогу, відповідно до яких середня сума відшкодування витрат на правову допомогу по Україні складає від 1500 до 5000 грн., що дає підстави вважати про надмірне перевищення заявлених витрат на правову допомогу.

Судом встановлено, що 26.11.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» та адвокатом Гульчак Оленою Вікторівною було укладено договір №28 про надання правової допомоги (а.с. 88).

Відповідно до п.1.1 Договору клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно п.1.2 Договору адвокат бере на себе виконання наступних дій з надання правової допомоги:

1) представництво інтересів клієнта в будь - яких органах державної, законодавчої та виконавчої влади, органах прокуратури, податкових органах, міліції, судових органах усіх рівнів, органах місцевого самоврядування, органах управління установ, організацій, підприємств та їх об`єднань, керівних органах об`єднань громадян;

2) збирання відомостей про факти, які можуть бути використані як докази у зв`язку з виконанням доручення;

3) використання засобів захисту, передбачених КПК України, ЦПК України та іншими законами України;

4) виконання інших дій, передбачених законодавством.

24.01.2019 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» та адвокатом Гульчак Оленою Вікторівною було укладено додаткову угоду №2 до договору №28 від 26.11.2018 року, у якій між сторонами було узгоджено суму гонорару у розмірі 33 000,00 грн. за представництво позивача в адміністративній справі №1540/3051/18, яка складалась з наступних видів робіт:

підготовка та подача до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №1540/3501/18 - 500 грн. (1 год.* 500 грн.);

ознайомлення з матеріалами справи №1540/3501/18 3000 грн. (3 год. * 1000 грн..);

вивчення та аналіз матеріалів справи №1540/3501/18 - 4500 грн. (250 год. * 18 год.);

підготовка та подача до суду додаткових пояснень до позовної заяви по справі №1540/3501/18 - 5000 грн. (1 год. * 5000 грн.);

підготовка та подача до суду клопотання про уточнення позовних вимог по справі №1540/3501/18 - 5000 грн. (1 год. * 5000 грн.);

підготовка та подача до суду клопотання про повернення витрат на правову допомогу по справі №1540/3501/18 - 2000 грн. (1 год. * 2000 грн.);

участь у судових засіданнях по справі №1540/3501/18 - 10000 грн. (10 год. * 1000 грн.);

витрати на копіювання матеріалів справи №1540/3501/18 для суду та учасників справи (п.4.6. Договору №28 від 26 листопада 2018 року) - 3000 грн. (1000 арк. * 3 грн.).

На виконання умов договору позивач сплатив адвокату Гульчак Олені Вікторівні повну суму гонорару, що підтверджується копією квитанції №64, наявної в матеріалах адміністративної справи (т. 13 а.с. 92), а також сторони підписали акт прийому-передачі наданої правової допомоги. (т. 13 а.с. 93).

Проаналізувавши додаткову угоду №2 до договору №28 від 26.11.2018 року та акт прийому-передачі наданої правової допомоги суд зазначає що в них, всупереч посиланням відповідача, не міститься сума гонорару адвоката за підготовку та подання до суду адміністративного позову по справі №1540/3501/18, а отже таке посилання податкового органу судом до уваги не приймається.

Разом з тим, суд зазначає, що дії з підготовки та подачі до суду клопотання про уточнення позовних вимог по справі №1540/3501/18 (т. 5 а.с. 215-216), які були зазначені в додатковій угоді №2 та в акті прийому-передачі наданої правової допомоги, були виконанні не адвокатом Гульчак Оленою Вікторівною, а директором підприємства Пановим В.С. Крім того, таке клопотання було складено та подано до суду ще до укладення між позивачем та адвокатом договору про надання правової допомоги, з огляду на що розмір судових витрат підлягає зменшенню на суму 5 000,00 грн.

При цьому суд зазначає, що всі інші витрати є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт щодо підготовки процесуальних документів та прийняття участі у судових засіданнях. Підготовлені позивачем документи за своїм змістом не дублюються, за кількістю підготовлених сторінок, ці документи співмірні із часом на їх підготовку.

Крім того суд не приймає до уваги посилання представника відповідача щодо віднесення даної адміністративної справи до справ незначної складності, з огляду на наступне.

Так ч. 6 ст. 12 КАС України зазначено перелік справ, які для цілей КАС України є справами незначної складності. Дана справа не підпадає під жодну з категорій справ, зазначених у ч. 6 ст. 12 КАС України, оскільки у справі оскаржені податкові повідомлення-рішення, на підставі яких суб`єктом владних повноважень може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів з позивача у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

КАС України адміністративна справа №1540/3501/18 за категорією визначена як така, що повинна бути розглянута виключно за правилами загального позовного провадження, про що було вирішено питання ухвалою від 18.07.2018 року при відкритті провадження у справі.

Також суд зазначає, що представником відповідача не наведено/не конкретизовано та не надано до суду жодних доказів на підтвердження зазначених у клопотанні обставин, щодо невідповідності розміру гонорару адвокату ринковим цінам на адвокатські послуги.

На підставі вищезазначеного, враховуючи наявність підстав для задоволення позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» у повному обсязі, а також додані до справи докази понесення позивачем судових витрат, їх співмірність із складністю справи, обсягом наданих до суду та досліджених матеріалів (13 томів) а також обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на підготовку процесуальних документів та прийняття участі у судових засіданнях, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового стягнення з головного управління ДФС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 28 000,00 грн.

Також судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання даного адміністративного позову до суду у загальній сумі 377 779, 70 грн., про що свідчить платіжне доручення №7654 від 17.07.2018 року (т.1 а.с.133), який також підлягає стягненню на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» з головного управління ДФС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 72-77, 90, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» (67600, Одеська область, м. Біляївка, вул. Отамана Головатого, 65) до Головного управління ДФС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області №, №, № від 03.07.2018 року, №, №, № від 05.07.2018 року, № від 09.07.2018 року.

Стягнути з головного управління ДФС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Бєл-Транс» суму понесених позивачем судових витрат, пов`язаних з розглядом адміністративної справи у суді у розмірі 405 779,70 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та п.п.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 18 червня 2019 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.