Справа № 331/6749/18
Суддя: Антоненко М. В.
Дата ухвалення: 2019-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

31.05.2019 2а/331/27/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2019 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний м. Запоріжжя області у складі:

головуючого - судді Антоненка М.В.

за участю секретаря Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора 4 батальйону 2 роти УПП в м. Запоріжжя ДПП лейтенанта поліції Хвостенко Миколи Володимировича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до інспектора 4 батальйону 2 роти УПП в м. Запоріжжя ДПП лейтенанта поліції Хвостенко Миколи Володимировича про скасування постанови серії ЕАВ № 767074 від 01.12.2018 року по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 грудня 2018 року інспектором 4 батальйону 2 роти УПП в м. Запоріжжя ДПП лейтенантом поліції Хвостенко Миколою Володимировичем відносно ОСОБА_1 , складена Постанова у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАВ № 767074 про те, що нібито він, 01.12.2018 року о 18 год. 17 хв., керуючи автомобілем HONDA ACCORD, номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Запорізька, 1б в м. Запоріжжя, на заборонений сигнал світлофору (червоний) не зупинився перед дорожньою розміткою 1.12 та дорожнім знаком 5.62, чим порушив місце зупинки, чим порушив п.п. 16.3 ПДР України, чим порушив п. 8.10 ПДР України порушення вимог зупинки поданих світлофором або регулювальником.

Цією постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Вважає прийняту постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Позивач повністю заперечую той факт, що ним вчинене інкриміноване правопорушення та жодних доказів, що підтверджують вчинення правопорушення немає.

Згідно вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 рокуЛтро практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 18 від 19 грудня 2008 року визначено неприпустимість ігнорування прав осіб, яких притягають до адміністративної відповідальності, потерпілих, їх законних представників та захисників. Зокрема, постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна відповідати вимогам ст.ст. 283,284 КУпАП і містити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення із зазначенням мотивів відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Зазначеним вимогам постанова не відповідає, зокрема, відсутні посилання на докази, що підтверджують правопорушення.

В свою чергу, в ст. 62 Конституції України закріплена і діє презумпція невинуватості:

Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також: на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі "Аллене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Те, що зазначений принцип поширює свою дію на сферу адміністративних правопорушень, прямо слідує також і з рішення Конституційного суду України від 22 грудня 2010 р. по справі N 1-34/2010, який керуючись, в тому числі і ст. 62 Конституції України визнав неконституційними статтю 14-1 та частину шосту статті 258 КУпАП.

На його думку викладене вже є самостійною незалежною підставою для її скасування.

Втім, звертає увагу суду на наступне.

По-перше, як вбачається з Постанови Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 337/3389/16-а (2-а/337/154/2016) адміністративне провадження № К/9901/29775/18 від 30.05.2018 p., з поміж інших причин, що дозволили прийти до висновку про незаконність складення постанови, зазначається про те, що у оскаржуваній постанові в порушення статті 283 КУпАП не вказано технічний засіб, яким здійснено відеозапис зафіксованого правопорушення.

Аналогічна ситуація за своїм змістом припадає на винесену Постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАВ № 767074 від 01.12.2018 p., що складена відносно нього. У даній постанові не зазначений не тільки технічний засіб, яким нібито зафіксовано правопорушення, але й взагалі відсутні докази, якими б обґрунтовувалось винесене рішення.

По-друге, як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, вона винесена на місці «вчинення правопорушення» - АДРЕСА_1 Запоріжжя, АДРЕСА_2 .

В свою чергу, відповідно до ст. 283 КУпАП - розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Відповідно до ст. 276 КУпАП - справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Однак, словосполучення «на місці вчинення правопорушення» та «за місцем його вчинення» - не є тотожними та мають різне цільове спрямування.

Вказане вбачається з Рішення Конституційного суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, в якому зазначено, що: «Аналіз положень глави 22 Кодексу в системному зв`язку з положеннями його глави 17 вказує на те, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України».

Пунктом 2.3 вказаного Рішення передбачено, що у частинах першій, другій статті 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

За Кодексом до цього переліку належать, зокрема, такі адміністративні правопорушення: порушення вимог пожежної безпеки в лісах (стаття 77); порушення правил полювання (частина перша статті 85); порушення правил рибальства (частина третя статті 85); порушення правил щодо карантину тварин, інших ветеринарно-санітарних вимог (стаття 107); викидання сміття та інших предметів з вікон і дверей вагонів поїздів, прохід по залізничних коліях у невстановлених місцях (частина третя статті 109); викидання за борт річкового або маломірного судна сміття та інших предметів (частина третя статті 116-2); провезення ручної кладі понад установлені норми і неоплаченого багажу (стаття 134); безквитковий проїзд (стаття 135); прояв неповаги до суду (стаття 185-3). Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Таким чином, Конституційний Суд України у зазначеній справі дійшов висновку, що всі інші види правопорушень розгляду у скороченому провадженні не підлягають. Такий висновок також наводиться ВАСУ по справі № К/800/37207/15 в ухвалі від 26 жовтня 2016 року (№ в ЄДРСРУ 62469310).

Частина третя ст. 258 КУпАП передбачає, що працівник патрульної поліції може винести постанову на місці вчинення правопорушення, тобто - на місці зупинки транспортного засобу. Проте, постанова не може бути винесена без розгляду адміністративної справи. Постанова щодо притягнення особи до відповідальності виноситься за результатами розгляду справи.

Частина третя ст. 258 КУпАП вказує на те, що працівник патрульної поліції повинен дотримуватись вимог ст. 283 КУпАП, яка зазначає, що постанова виноситься тільки за результатами розгляду справи.

Однак, зміни до ст. 258 КУпАП, якими надано можливість працівникам Національної поліції не складати протоколи про адміністративні правопорушення, та Інструкція № 1395, якою урегульовано порядок оформлення адміністративних правопорушень саме у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, набрали чинності пізніше, ніж було прийняте вищевказане рішення Конституційного Суду України. Вказаним нормативним актам не надавалось тлумачення Конституційним Судом України.

Отже, приписи постанови Конституційного Суду України по справі № 1-1 1/2015 від 26.05.2015 року повинні застосовуватись з урахуванням законодавчих змін, що відбулися у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, внесених Законом України від 14.07.2015 року № 596-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення дорожнього руху» та вищевказаною Інструкцією.

З огляду на викладене, вбачається, що нескладення протоколу про адміністративне правопорушення не є порушенням процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, яке утворює самостійну підставу для скасування постанови, винесеної за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Разом з тим, ст. 276 КУпАП вказує, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, тобто - за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Крім того, відповідно до принципу 6 Рекомендації № R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, ухваленої 13 лютого 1991 року, при застосуванні адміністративних санкцій, окрім сформульованих у Резолюції (77) 31 принципів справедливої адміністративної процедури, що звичайно застосовуються до адміністративних актів, слід керуватися такими особливими принципами:

-особа, стосовно якої розглядається можливість застосування адміністративної санкції, попередньо інформується щодо фактів, які їй ставляться в вину;

-вона має достатньо часу для підготовки свого захисту залежно від складності справи та суворості санкцій, що можуть бути застосовані;

-вона або її представник інформується стосовно характеру доказів у справі, зібраних проти неї;

-вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення про санкцію;

-адміністративний акт про застосування санкцій містить мотиви, на яких вона ґрунтується.

Більше того, приписами ст. 129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, задекларовано, що основними засадами судочинства, серед іншого, є змагальність та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів:(п.45 Рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 p., заява №21037/05;п.53 Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти України» від 15.10.2010 p., заява №38683/06; п.75 Рішення ЄСПЛ у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015 p., заява № 29644/10; п.52 Рішення ЄСПЛ у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 p., заява №12167/04).

Згідно п.2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26.05.2015р. по справі №1-11/2015, - органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ч.2ст.6 Основного Закону України).

Також, Вищий адміністративний суд України (який вже хоч і не діє, однак до його мотивованої позиції вважаю за необхідне апелювати) зробив узагальнений науково - правовий висновок http://www.vasu.gov.ua/nkr/pravovi_vusnovky/adminvidpovidalnist/ стосовно правомірності винесення уповноваженими законом особами розглядати справу про адміністративне правопорушення постанов про притягнення до адміністративної відповідальності одразу після складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення.

Суть якого полягає в тому, що винесення постанов у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122 КУпАП, уповноваженими на те особами одразу після складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення є неправомірним, а розгляд справ про адміністративні правопорушення за місцем вчинення правопорушення в контексті частини першої статті 276 КУпАП необхідно розуміти як розгляд справ за місцем знаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, юрисдикція якого поширюється на відповідну адміністративно-територіальну одиницю.

Таким чином, вважає, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню з наведених вище мотивів.

На підставі вищевикладеного просить суд скасувати постанову серії ЕАВ № 767074 від 01.12.2018 року, що винесена відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення мене до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

В судове засіданні ОСОБА_1 не з*явився. Надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності. Просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 статті 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідач інспектор 4 батальйону 2 роти УПП в м. Запоріжжя лейтенант поліції Хвостенко М.В. у судові засідання, які були призначені на 21.02.2018 р., 15.04.2019 р. та 31.05.2019 року не з*явився. Судові повістки на вказані дати УПП в м. Запоріжжя отримало, що підтверджується відміткою на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без його участі.

06.03.2019 року до канцелярії Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого інспектор роти № 2 батальйону № 4 УПП в Запорізькій області ДПП Хвостенко М.В. просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повноу обсязі. Просить суд долучити до матеріалів справи DVD-r диск з відеозаписом скоєного правопорушення, а також проводити розгляд справи без його участі.

Вивчивши надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 288 КУпАП, постанову про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржено у районний суд у порядку, визначеному КАС України, з особливостями, встановленими цим кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законодавством встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 КАС України передбачено, що місцевим судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 74 КАС України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.-ч. 2,5 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Позивачем ОСОБА_1 в обґрунтування вимог надано суду копію оскаржуваної постанови серії ЕАВ № 767074 від 01.12.2018 року, згідно з якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 гривень за порушення, передбачене ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за порушення п. 8.10 ПДР України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 293 КУпАП орган при розгляді скарги на постанову про адміністративне правопорушення перевіряє законність та обґрунтованість постанови та може прийняти одне із рішення як скасування постанови.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, належно повідомлений відповідач до суду не з*явився, показів по вищевказаному позову не надав. Відповідачем по справі суду надано відзив на позов відповідно до якого він просить у задоволенні позорву відмовити.

Згідно переглянутого у судовому засіданні відеозапису наданого інспектором Хвостенко М.В. вбачається, що на відеозапису № DSJX 300144_АР0144 не зафіксований момент порушення ОСОБА_1 ПДР України, а тому суд вважає, що інспектором 4 батальйону 2 роти УПП в м. Запоріжжя ДПП лейтенантом поліції Хвостенко М.В. не доведений факт порушення ОСОБА_1 п.п. 16.3 та 8.10. ПДР України.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 статті 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що обвинувачений вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь обвинуваченого.

За таких обставин та враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, так як факт порушення Правил дорожнього руху України не є доведеним інспектором 4 батальйону 2 роти УПП в м. Запоріжжя, лейтенантом поліції Хвостенко Миколою Володимировичем.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 286 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до інспектора 4 батальйону 2 роти УПП в м. Запоріжжя ДПП лейтенанта поліції Хвостенко Миколи Володимировича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову серії ЕАВ № 767074 від 01.12.2018 року винесену інспектором 4 батальйону 2 роти УПП в м. Запоріжжя ДПП лейтенантом поліції Хвостенко Миколою Володимировичем щодо накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.В. Антоненко