Справа № 160/2050/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 червня 2019 року м. Дніпросправа № 160/2050/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року (головуючий суддя - Прудник С.В.) про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ

до ОСОБА_1

третя особа Головне управління Національної поліції України в Дніпропетровській області

про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ (далі - Позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - Відповідач), третя особа: Головне управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, в якій просив суд:

стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), на користь держави в особі центрального органу виконавчої влади - Міністерства внутрішніх справ України в особі його структурного підрозділу - Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ (р/р 7468, код 08571446, банк одержувача ДКСУ м. Київ, МФО 820172) витрати, пов`язані з його утриманням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у розмірі 32775,47 грн.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління Національної поліції України в Дніпропетровській області про стягнення коштів (а.с. 3-4).

Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції оскаржив її в апеляційному порядку (а.с. 11-14).

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач не належить до числа суб`єктів владних повноважень.

Відповідачем не подано відзив на апеляційну скаргу.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, а апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження виходив з того, що Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ не належить до числа суб`єктів владних повноважень, а тому у нього відсутні, передбачені законом, повноваження звертатися до адміністративного суду з позовом до фізичної особи про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 2 КАС України вказано, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з положеннями частини 4 статті 5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII), чинного на час виникнення спірних відносин, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів МВС, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 565-XII працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Відповідно до статті 18 Закону № 565-XII підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням МВС в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує МВС за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів МВС у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують МВС витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

З матеріалів справи випливає, що відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, звільнився за власним бажанням, не відпрацювавши три роки, як це було визначено умовами договору від 05.08.2014 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС (контракту №3440 від 22.05.2017 року, прийнятого після проведення реформи органів внутрішніх справ), що, на думку позивача, є підставою для стягнення витрат, пов`язаних з його утриманням.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби - підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №804/285/16, від 30 січня 2019 року у справі №810/2610/16.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала про відмову у відкритті провадження зумовила утворення перешкод позивачу у доступі до правосуддя, що свідчить про наявність підстав для її скасування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення питання про відкриття провадження, у зв`язку з чим дійшов хибного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження, тому ухвала суду першої інстанції від 11 березня 2019 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ - задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року в адміністративній справі №160/2050/19 - скасувати.

Справу №160/2050/19 за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , третя особа: Головне управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, про стягнення коштів - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов