Справа № 826/10609/18
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 червня 2019 року № 826/10609/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування рішення, визнання протиправними дій
представники сторін:позивача - не з`явилися; відповідача - Кульков В.С.,

ВСТАНОВИВ:

09.07.2018 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у м. Києві № 15095 від 22.12.2017;

- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві з проведення позапланової невиїзної перевірки на підставі наказу № 15095 від 22.12.2017 платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно із п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки; зазначена в наказі ухвала суду не відповідає вимогам кримінально-процесуального закону, оскільки чинним КПК України не містить ані повноважень, ані порядку розгляду слідчим суддею клопотання слідчого про призначення позапланових перевірок, ані порядку винесення слідчим суддею та змісту таких ухвал; отже така ухвала не може бути підставою для призначення позапланової перевірки; ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2016 по справі № 752/21365/16-к, проведення перевірки було доручено співробітникам ДФС України, а не Головному управлінню Державної фіскальної служби у м. Києві; таким чином перевірку було проведено не уповноваженим на те податковим органом; слідчим суддею було призначено позапланову перевірку з питань визначення повноти нарахування та своєчасності сплати податків, тоді як фіскальних орган провів перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства; тривалість перевірок суб`єктів малого підприємництва не повинна перевищувати 5 робочих днів; перевірка була призначена з 10.01.2018, а про її проведення позивачу стало відомо лише 13.01.2018.

Справу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу було передано судді Пащенку К.С .

22.08.2018 ухвалою суду було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/10609/18 та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 26.09.2018.

26.09.2018 до суду від відповідача на дійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти позову. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що відповідно до положень п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити перевірки; оскаржуваний наказ був винесений начальником ГУ ДФС у м. Києві на підставі п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79 ПК України, п. 2 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» та на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2016 № 752/21365/16-к; умови та порядок допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки встановлені ст. 81 ПК України.

В судовому засіданні 26.09.2018 суд заслухав представників сторін та ухвалив закінчити підготовче провадження і призначити справу до судового розгляду по суті на 23.10.2018.

03.10.2018 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника позивача.

В судовому засіданні 23.10.2018 суд, заслухавши представника відповідача та дослідивши докази по справі, поставив на обговорення питання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Представник відповідача не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження. Суд ухвалив адміністративну справу, відповідно до ч. 3 ст. 194 та ч. 9 ст. 205 КАС України, розглядати в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

22.12.2017 Начальником Головного управління ДФС у м. Києві прийнято наказ № 15095 про проведення документальної планової невиїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 21.10.2016. Перевірку наказано провести тривалістю 10 робочих днів з 10.01.2018 по 23.01.2018.

Наказ прийнято відповідно до п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79 ПК України, п. 2 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» та на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2016 № 752/21365/16-к.

Вважаючи наказ № 15095 від 22.12.2017 таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, позивач звернувся до відповідача із заявою про скасування наказу.

Листом (вих. № 4940/10/26-15-42-05-27 від 12.02.2018) Головне управління ДФС у м. Києві повідомило позивача, що фіскальним органом було отримано ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.12.2016 № 752/21365/16-к про призначення позапланової перевірки ФОП Кутіна М.О .; виконання вказаної ухвали доручено працівникам ГУ ДФС в м. Києві; інформація щодо втрати чинності ухвалою слідчого судді до контролюючого органу не надходила; копія наказу № 15095 від 22.12.2017 та письмове повідомлення № 24370/К/26-15-42-05-14 від 26.12.2017 про дату початку та місце проведення документальної позапланової невиїзної перевірки надсилались ФОП ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із наказом № 15095 від 22.12.2017 та діями відповідача щодо проведення перевірки, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та щодо проведення первірок, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює ПК України.

Відповідно до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України (в редакції, станом на час виникнення спірних відносин) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи (п. 75. 1 ст. 75 ПК України).

Згідно із п.п. 75.1.2. п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Порядок проведення документальних позапланових перевірок встановлений ст. 78 ПК України.

Так, п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України встановлено, що документальна позапланова перевірка здійснюється якщо отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки винесене ними відповідно до закону.

Відповідно до п. 79.1 ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Згідно із п. 79.2 ст. 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова (п. 79.3 ст. 79 ПК України).

Іншими словами, передумовою проведення документальної невиїзної перевірки є прийняття керівником контролюючого органу відповідного рішення (наказу) та наявність підстав, передбачених ст. 78 ПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2016 слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В., розглянувши клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві старшого лейтенанта поліції Митича С.П. про призначення позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства України позивачем, ухвалив задовольнити клопотання та призначити позапланову документальну перевірку дотримання вимог податкового законодавства України ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 по 21.10.2016 з питань визначення повноти нарахування та своєчасної сплати податків (ухвала від 20.12.2016 у справі № 752/21365/16-к, провадження № № 1-кс/752/6562/16).

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що з метою належного розслідування кримінального провадження та встановлення обставин, які підлягають доказуванню, необхідним є призначення позапланової перевірки, яка може здійснюватися лише на підставі рішення суду у відповідності до положень п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України.

На підставі вказаної ухвали слідчого судді 22.12.2017 начальником Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві було видано наказ № 15095 про проведення документальної планової невиїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 21.10.2016.

Разом з тим, ОСОБА_1 оскаржив ухвалу слідчого судді від 20.12.2016 у справі № 752/21365/16-к, провадження № 1-кс/752/6562/16, в апеляційному порядку.

Так, ухвалою Київського апеляційного суду від 01.04.2019 у справі № 752/21365/16-к апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено; ухвалу слідчого судді від 20.12.2016 у справі № 752/21365/16-к, провадження № 1-кс/752/6562/16, про призначення позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового законодавства України ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2015 по 21.10.2016 з питань визначення повноти нарахування та своєчасності сплати податків - скасовано, клопотання про призначення позапланової документальної перевірки повернуто особі, яка його подала.

Наведене рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом; звернення до слідчих суддів місцевого суду з клопотаннями про призначення податкових перевірок слідчими або прокурорами в ході здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні, розгляд таких клопотань та ухвалення рішень з цього приводу слідчими суддями КПК України не передбачено; таким чином норми процесуального закону позбавляють слідчого суддю повноважень на власний розсуд приймати до провадження та розглядати клопотання сторони обвинувачення, які не передбачені КПК України.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується із практикою Верховного Суду, який в постанові від 23.05.2018 у справі № 243/6674/17-к (провадження № 13-16cво18), зазначив: «Жодною з норм права, наведених слідчим суддею в ухвалі, не передбачене його повноваження постановляти ухвалу про надання дозволу на проведення позапланової перевірки».

Як зазначалось вище, передумовою проведення документальної невиїзної перевірки є прийняття керівником контролюючого органу відповідного рішення (наказу) та наявність підстав, передбачених ст. 78 ПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В даному випадку, внаслідок скасування ухвали слідчого судді від 20.12.2016 у справі № 752/21365/16-к, провадження № 1-кс/752/6562/16, підстави для проведення позапланової документальної перевірки позивача, передбачені п.п. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України, відсутні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 15095 від 22.12.2017 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з проведення позапланової невиїзної перевірки на підставі наказу № 15095 від 22.12.2017 платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 , є похідними в розумінні п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України, а відтак також підлягають задоволенню судом.

При цьому, суд акцентує увагу, що згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем правомірності прийняття спірного рішення.

В даному випадку відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вимог позивача, не доведено законності та обґрунтованості прийняття спірного наказу.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до ст. 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997.

Частинами 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Суд вважає, що в даному випадку, скасування спірного наказу та визнання протиправними дій контролюючого органу з проведення перевірки є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, та належним способом захисту порушеного права позивача.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за поданим адміністративним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З наведеного випливає, що за правилами ч. 1 ст. 139 КАС України, судові витрати стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Начальника Головного управління ДФС у м. Києві № 15095 від 22.12.2017 про проведення документальної позапланової перевірки платника податків ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 21.10.2016.

3. Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві з проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 на підставі наказу Начальника Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № 15095 від 22.12.2017.

4. Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, судові витрати у сумі 1 410 грн. (одна тисяча чотириста десять гривень).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко