Справа № 804/14432/13-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2019 року

Київ

справа №804/14432/13-а

адміністративне провадження №К/9901/2628/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргуСпеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів
на постановуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2014(колегія суддів: Дурасова Ю.В., Проценко О.А. Туркіна Л.П.)
у справі № 804/14432/13-а
за позовомПублічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля»
доСпеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля» звернулося з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального Головного Управління Міндоходів у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № 000672500 від 21.10.2013 та № 000682500 від 21.10.2013, які прийняті на підставі Акту № 98/22-0/00178353 від 18.02.2013 та акту № 395/22.3-00178353 від 05.06.2013.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що відповідачем при прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень про нарахування додаткових штрафних санкцій по податку на додану вартість в розмірі 25 % порушено приписи пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України (далі - ПК України), згідно якої при повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 50 % суми визначеного податкового зобов`язання, оскільки податкові зобов`язання нараховані контролюючим органом на підставі Акту № 98/22-0/00178353 від 18.02.2013 та Акту № 395/22.3-00178353 від 05.06.2013 в розумінні пункту 56.18 статті 56 є неузгодженими. Також, позивачем зазначено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням терміну встановленого пункту 86.8 статті 86 ПК України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25.12.2013 ( ОСОБА_1 ) у задоволені позову було відмовлено, у зв`язку із тим, що ПК України встановлено обов`язок контролюючого органу визначити шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення грошове зобов`язання платнику податків, в тому числі нарахувати штрафні санкції в розмірі згідно пункту 123.1 статті 123 ПК України, а для платника податків ПК України передбачено право на оскарження податкового повідомлення-рішення про нарахування грошового зобов`язання, в тому числі штрафних санкцій. Штрафні санкції є похідними від податкових зобов`язань, посилання позивача на неузгодженість грошових зобов`язань за Актом № 98/22-0/00178353 від 18.02.2013 та Актом № 395/22.3-00178353 від 05.06.2013 як підставу скасування оскаржуваних повідомлень-рішень є безпідставними.

Натомість постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2014 вказане рішення суду першої інстанції було скасовано, позов задоволено. Фактично цим судом було підтримано позицію позивача, що викладена у позові.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Письмового відзиву на вказану касаційну скаргу до Суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі акту від № 529/22-0/00178353 від 26.11.2012 СДПІ у м. Дніпропетровську прийнято податкове повідомлення-рішення № від 19.12.2012 за яким нарахована штрафна санкція в розмірі 25 %, за Актом № 98/22-0/00178353 від 18.02.2013 р. СДПІ у м. Дніпропетровську прийнято податкове повідомлення-рішення № 00005220 від 17.03.2013 за яким нараховано податкове зобов`язання з податку на додану вартість та штрафна санкція в розмірі 25 %, та за Актом № 395/22.3-00178353 від 05.06.2013 прийнято податкове повідомлення-рішення № 000352200 від 10.07.2013 за яким нараховано податкове зобов`язання з податку на додану вартість та штрафна санкція в розмірі 25 %.

Повторним визначенням грошового зобов`язання після грошового зобов`язання, визначеного за Актом № 529/22-0/00178353 від 26.11.2012 є грошове зобов`язання за Актом № 98/22-0/00178353 від 18.02.2013.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції встановив правомірність винесення відповідачем податкових повідомлень-рішень № 000672500 від 21.10.2013 та № 000682500 від 21.10.2013 щодо нарахування додаткових штрафних санкцій в розмірі 25 % згідно вимог частини другої пункту 123.1 статті 123 ПК України за Актом № 98/22-0/00178353 від 18.02.2013 та Актом № 395/22.3-00178353 від 05.06.2013.

Одтак, суд апеляційної інстанції, не погоджуючись із позицією контролюючого органу, зауважив про незаконність винесених спірних податкових повідомлень-рішень.

Разом з тим, касаційний суд, розглядаючи касаційну скаргу відповідача в межах її доводів, вважає висновки суду апеляційної інстанції про незаконність податкових повідомлень-рішень передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.

Так, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до приписів статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинної на період розгляду судами попередніх інстанцій даної справи) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно пункту 3 частини третьої даної статті процесуального Закону передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (стаття 71 вказаного Кодексу).

Наведені положення, знаходять також своє відображення і у Кодексі адміністративного судочинства України, який є чинний на час розгляду Верховним Судом даної касаційної скарги.

При цьому наведені приписи процесуального Закону судом апеляційної інстанції виконано не були. Зокрема, суд апеляційної інстанції переглядав рішення суду першої інстанції, не зазначивши в його рішення встановлених судом першої інстанції обставин, висновки якого він поставив під сумнів.

Також суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції, не надав оцінку висновкам останнього щодо відсутності доказів набрання законної сили судових рішень у справах за наслідками оскарження податкових повідомлень-рішень за Актом №98/22-0/00178353 від 18.02.2013 та Актом №395/22.3-0017853 від 05.06.2013.

Крім того, Верховний Суд, враховуючи позицію Верховного Суду України (постанова від 16.02.2016, справа №21-4032а15) вважає за необхідне, зазначити, що відповідно до пункту 123.1 статті 123 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) на платника податку накладається штраф у розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми ПДВ платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу.

За пунктом 54.1 статті 54 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою. Згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 цієї ж статті контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, <...> зменшення (збільшення) від`ємного значення суми ПДВ платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, суми бюджетного відшкодування <...> від`ємного значення суми ПДВ платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

З аналізу пункту 123.1 статті 123 ПК України убачається, що суд апеляційної інстанції для настання відповідальності за порушення положень зазначеної норми не надав правового значення таким характерним ознакам в сукупності: несплату платником податків суми податкового зобов`язання в повній мірі; самостійне визначення контролюючим органом на підставі, встановленої статті 54 ПК, суми податкового зобов`язання, не сплаченої його платником. Іншими словами, рішення суду апеляційної інстанції не свідчить про належний апеляцій розгляд постанови суду першої інстанції з огляду не те, що ним було задоволено позов.

Не встановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при розгляді справи.

Як встановлено частиною 1 статті 242 КАС України в чинній редакції, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною 4 статті 9 КАС України на суд покладається обов`язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

За правилами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У відповідності до приписів частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущенні тільки цим судом.

Враховуючи, що допущені судом апеляційної інстанції порушень норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати нові обставини, оскаржуване судове рішення на підставі статті 353 КАС України підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже Суд приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, не встановив фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів задовольнити частково.

2. Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2014 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

3. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду