Справа № 640/1229/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1229/19 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ганечко О.М.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.04.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича, в якому просив:

- визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича щодо визначення суми виконавчого збору в рамках виконавчого провадження № 49339815 в розмірі 6846189,97 грн.;

- скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича від 27.03.2017 в рамках виконавчого провадження № 49339815 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 6846189,97 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.04.2019 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича щодо визначення суми виконавчого збору в рамках виконавчого провадження № 49339815 в розмірі 6 846189,97 грн.

Скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва Олександра В`ячеславовича від 27.03.2017 в рамках виконавчого провадження № 49339815 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 6846189,97 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєв Олександр В`ячеславович у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєвим О.В. прийнято постанову ВП № 49339815 від 27.03.2017 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору за виконання виконавчого листа № 457/673/15-ц, виданого 13.10.2015 Трускавецьким міським судом Львівської області про звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлове складське приміщення загальною площею 234,7 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 , в порядку ст. ст. 383, 384 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції на момент звернення), звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області із скаргою до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва О.В. про визнання дій державного виконавця протиправними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 14.11.2017, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 03.04.2018, скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва О.В. протиправними. Скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєва О.В. від 27.03.2017 № 49339815 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 6846189,97 грн.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.11.2018, касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено частково. Ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 14.11.2017 та постанову Апеляційного суду Львівської області від 03.04.2018 скасовано, провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця протиправними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, заінтересовані особи: відділ примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Медведєв Олександр Вячеславович закрито та повідомлено, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Незгода позивача із оскаржуваною постановою державного виконавця зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного:

- враховуючи вимоги пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, який набрав чинності з 05.10.2016, й те, що виконавча дія по прийняттю державним виконавцем рішення про стягнення виконавчого збору була вчинена постановою від 27.03.2017, тобто, під час дії Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, державний виконавець повинен був керуватись саме наведеною вище нормою статті 27 цього Закону, а не ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999;

- за виконавчим документом, який знаходився на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, предметом стягнення були не грошові кошти, а нерухоме майно предмет іпотеки, яке було передано стягувачу для реалізації шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» і реалізовано за ціною 252068,00 грн., визначеною суб`єктом оціночної діяльності у встановленому порядку, а тому, виконавчий збір у такому випадку стягується у розмірі 10% вартості майна боржника, а не так, як визначив державний виконавець в оскаржуваній постанові від 27.03.2017 у розмірі 10% від загального розміру заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки за виконавчим листом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»)

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; (ч. 1 ст. 18, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»)

Відповідно до положень ч. 1 ст. 17, ч. ч. 1, 2 ст. 25, ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час вчинення виконавчих дій) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Приписами ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Так, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, і стягується з боржника до Державного бюджету України, державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. (ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження»)

Зважаючи на вказані вище положення, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем певних дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, що свідчить про те, що виконавчий збір обраховується та стягується лише від розміру фактично стягнутих сум, а не від повної суми, що визначена до стягнення.

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що державним виконавцем обраховано виконавчий збір без додержання приписів законодавства, що регулює порядок його формування та обрахунку, адже, за виконавчим документом, який знаходився на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, предметом стягнення були не грошові кошти, а нерухоме майно - предмет іпотеки, яке передано стягувачу для реалізації, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, та реалізовано за ціною 252068,00 грн., згідно визначеної суб`єктом оціночної діяльності суми, що свідчить про те, що виконавчий збір у такому випадку стягується у розмірі 10% вартості майна боржника, а не у розмірі 10% від загального розміру заборгованості за кредитним договором, в рахунок погашення якої було звернуто стягнення на предмет іпотеки за виконавчим листом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не є стороною кредитних договорів між ПАТ «Європейський газовий банк» та ПП «Дніпро ескорт», а є іпотекодавцем, відповідно до договору іпотеки від 27.12.2012, та несе відповідальність, за змістом п. 1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку», за невиконання боржником основного зобов`язання лише в межах вартості предмета іпотеки.

Крім того, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції щодо того, що в п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, (набрав чинності з 05.10.2016), передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, а після набрання чинності цим Законом, виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Тож, оскільки виконавча дія по прийняттю державним виконавцем рішення про стягнення виконавчого збору була вчинена постановою від 27.03.2017, тобто, під час дії Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, державний виконавець при прийнятті оскаржуваної постанови повинен був керуватись приписами ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016, а не ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, який втратив чинності та до спірних правовідносин не міг та не мав бути застосованим.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає цілком обгрунтованими висновки Окружного адміністративного суду м. Києва, викладені в оскаржуваному рішення про протиправність дій державного виконавця щодо визначення суми виконавчого збору в рамках виконавчого провадження № 49339815 в розмірі 6846189,97 грн. та наявності підстав для скасування постанови від 27.03.2017 в рамках виконавчого провадження №49339815 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 6846189,97 грн.

Щодо посилань апелянта на те, що можлива помилка державного виконавця в частині визначення суми стягнення виконавчого збору не є підставою для скасування постанови про стягнення виконавчого збору, колегія суддів оцінює їх критично, оскільки дані посилання не підкріплені жодним нормативним обгрунтуванням, та більш того, суперечать принципу обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, у той же час, головною рисою індивідуальних актів є їхня конкретність (чіткість), а саме, чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами владних повноважень, які видають такі акти; чітка відповідність такого акту нормам чинного законодавства.

Крім того, нарахування державним органом (суб`єктом владних повноважень) обов`язкових платежів у більшому розмірі, аніж це передбачено національним законодавством, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене п. 1 ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та не є допустимим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції не обгрунтовують наявність підстав, визначених ст. 317 КАС України, для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обгрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.04.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено 13.06.2019.