Справа № 160/4393/19
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

13 червня 2019 р. Справа № 160/4393/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., розглянувши матеріали позовної заяви Релігійної організації «Релігійна громада Преподобоного Іоанна Дамаскіна парафії Дніпропетровської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату в місті Нікополі» до Нікопольської державної податкової інспекції Нікопольського управління Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Аксіос 2018», Нікопольська міська рада про визнати дії протиправними та скасувати рішення, -

ВСТАНОВИВ:

14.05.2019 року До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Релігійної організації «Релігійна громада Преподобоного Іоанна Дамаскіна парафії Дніпропетровської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату в місті Нікополі» до Нікопольської державної податкової інспекції Нікопольського управління Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить визнати дії протиправними і скасувати рішення № 2 про розпорядження безхазяйним майном та передачі безхазяйного майна за актом № 1 опису, оцінки та передачу безхазяйного майна на реалізацію розташованого за адресою; місто Нікополь, вулиця Лапинська, буд. 49 та договір про реалізацію безхазяйного майна №1 від 05.012015 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.05.2019 року позовну заяву було залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки шляхом надання уточненої позовної заяви, в якій обґрунтувати в чому полягає порушення прав позивача при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення.

На виконання ухвали від 17.05.2019 року позивачем подано уточнену позовну заяву.

Зі змісту позовної заяви та долучених до неї матеріалів вбачається, що на підставі оскаржуваного рішення № 2 Нікопольського управління Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про розпорядження безхазяйним майном від 17.12.2014 року, акту № 1 опису, оцінки та передачі безхазяйного майна на реалізацію від 05.01.2015 року, договору про реалізацію безхазяйного майна від 05.01.2015 року Чаплинським ОСОБА_2 .В ОСОБА_3 було неправомірно набуто право власності на споруди зруйнованого та незавершеного будівництва, розташованого за адресою: м. Нікополь, вул. Лапинська, б. 49.

В свою чергу, рішенням Нікопольської міської ради від 25.03.2005 року №42-24/7 позивачу було надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку по вулиці Лапинська АДРЕСА_1 .

ТОВ «Аксіос 2018», до статутного капіталу якого ОСОБА_1 було здійснено майновий внесок у вигляді споруд зруйнованого та незавершеного будівництва розташованого за адресою: м. Нікополь, вул. Лапинська, б. 49, заявляє права на розроблення проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки та захоплює частину земельної ділянки позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що в результаті здійснення органом ДФС України адміністративно-розпорядчих функцій, а саме прийняття рішення про розпорядження безхазяйним майном та передачі безхазяйного майна за актом № 1 опису, оцінки та передачу безхазяйного майна на реалізацію, розташованого за адресою: м. Нікополь, вул. Лапинська, б. 49 про визнання фундаменту як річ, а не частину будівлі, тобто нерухомого майна порушило права позивача, як релігійної організації і потенціального користувача будівлями як культовими спорудами. З посиланням на положення статей 335, 181, Цивільного кодексу України, позивач вказав,що отримання ним переважного права на передачу культових будівель з земельною ділянкою необхідно для обслуговування цих будівель.

Пунктом 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Вирішуючи питання щодо того, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті порушених прав особи саме у публічно-правових відносинах.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України надано визначення поняття публічно-правового спору, за яким публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з рішенням про розпорядження безхазяйним майном та передачі безхазяйного майна за актом № 1 опису, оцінки та передачі безхазяйного майна на реалізацію про визнання фундаменту як річ, а не частину будівлі, тобто нерухомого майна, що призвело до реалізації такого майна на біржових торгах, набуття права власності на нього іншими особами та, як наслідок до порушення права позивача.

Таким чином, цей позов поданий на захист цивільного (речового) права позивача.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Ураховуючи те, що позов подано на захист порушеного, на думку позивача, права власності, а також те, що в цій справі фактично оспорюється правомірність набуття третьою особою права власності, що може впливати на майнові права та інтереси цієї особи, суд, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшов висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Пунктом 6 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов`язані із оскарження рішення суб`єкта владних повноважень обов`язково буде впливати на майнові права тієї особи, яка майно придбала, суд вважає, що спір не є публічно-правовим, а зумовлений наявністю спору про право, суд дійшов висновку, що цей спір повинен вирішуватися за правилами господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01. 2019 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/79834972).

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження, оскільки даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 19, 170, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження по справі за позовом Релігійної організації «Релігійна громада Преподобоного Іоанна Дамаскіна парафії Дніпропетровської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату в місті Нікополі» до Нікопольської державної податкової інспекції Нікопольського управління Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Аксіос 2018», Нікопольська міська рада про визнання дій протиправними та скасування рішення.

Роз`яснити позивачу, що згідно частини 5 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз`яснити позивачу, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Копію ухвали направити особі, що звернулася із адміністративним позовом разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська