Справа № 500/2791/18
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Мандзій О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4606/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Матковської З.М., Шавеля Р.М.

за участю секретаря судового засідання: Бедрій Х.П.

апелянта: ОСОБА_1

представник відповідача: Ковалівської Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі № 500/2791/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Теребовлянського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області про скасування вимоги про сплату боргу -

ВСТАНОВИВ :

17.12.2018р. позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Теребовлянського управління Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу № Ф-2322-53 від 14.11.2018р.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 14.03.2019р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14.03.2019р. скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

Апелянт ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Представник відповідача Ковалівська Т.І. в судовому засіданні просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Згідно реєстраційних даних ІС «Податковий блок» ДФС України позивач ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку з 13.03.2012р. як фізична особа-підприємець та з 07.03.2012р. як платник єдиного соціального внеску.

Датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідно до реєстраційних даних ІС «Податковий блок» ДФС України є 10.12.2018 р.

08.12.2018р. ОСОБА_1 отримав від податкового органу вимогу №Ф-2322-53 від 14.11.2018р., про сплату наявної станом на 31.10.2018р. заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску на суму 15819,54 грн. Борг виник у зв`язку з несплатою єдиного соціального внеску за 2017р. - 2018р.

В п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску, в тому числі і позивач.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, означених у п.4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В п. 5 ч. 1 ст. 1 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата ( дохід ) та підлягає сплаті щомісяця.

Із змісту п. 2 розділу 4 Інструкції про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 р. № 449 ( в редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 р. № 469 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 р. за № 508/26953 ) ( далі Інструкція № 449 ) видно, що уразі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки) та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах визначених розділом 7 цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом є недоїмкою.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що він не отримував жодних доходів від ведення підприємницької діяльності, а тому він не зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок виходячи з наступного.

ч.12 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до ч.2. ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрації припинення підприємницької діяльності цієї фізичної особи.

Згідно п. 8 розділу 3 Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 р. № 435, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2015 р. № 460/26905 у разі припинення діяльності фізичної особи-підприємця така особа зобов`язана подати сама за себе Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску із зазначенням типу форми «ліквідаційна» де останнім звітним періодом буде період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

В абз. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що зняття з обліку платників єдиного внеску, зокрема фізичних осіб-підприємців здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку.

Отже, ОСОБА_1 до 10.12.2018 р. будучи зареєстрований як фізична особа-підприємець, зобов`язаний був сплачувати єдиний соціальний внесок та на момент формування вимоги про сплату боргу ( недоїмки ) від 12.11.2018 р. № Ф-2017-50 не перебував у стані припинення підприємницької діяльності.

Не приймає до уваги колегія суддів доводи апелянта про те, що він звільнений від сплати єдиного соціального внеску, оскільки одночасно був найманим працівником на підприємстві яке сплачувало ЄСВ. Оскільки, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи підприємця, яка одночасно є найманим працівником на підприємстві. Така особа має обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальних підставах.

Також не приймає до уваги колегія суддів доводи апелянта про те, що йому з порушенням вимог чинного законодавства податковий орган сформував та надіслав вимогу про сплати боргу, оскільки відсутній акт документальної перевірки, звітів платника про нарахування єдиного внеску виходячи з наступного.

В п. 4 розділу 6 Інструкції № 449 передбачено, що вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції ( для платника-юридичної особи ) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції ( для платника - фізичної особи ).

п.3 розділу 6 Інструкції № 449 передбачено, що вимога про сплату боргу ( недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн.

Тобто, вимога про сплату боргу ( недоїмки ) може формуватись на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки податковий орган як суб`єкт владних повноважень приймаючи вимогу про сплату боргу № Ф-2322-53 від 14.11.2018 р. діяв в межах повноважень та у спосіб що передбачені Конституцією та законами України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки колегії суддів.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі № 500/2791/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя З.М. Матковська

Суддя Р.М. Шавель

Постанова складена в повному обсязі 14.06.2019р.