Справа № 160/3037/19
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2019 року Справа № 160/3037/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОзерянської С.І.
за участі секретаря судового засіданняБаришнікової Д.Г.
представника позивача представника відповідача Багна Ю.В. Суріної О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов, -
04.04.2019 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якій просить визнати протиправними та скасувати постанови від 05.03.2019 року № ДН896/269/АВ/МГ-ФС/208 та № ДН896/269/АВ/МГ-ФС/209.
Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що виплата компенсація за невикористану частину відпустки та коригування окладів на коефіцієнт їх підвищення при проведенні розрахунків компенсації за невикористану відпустку звільненим працівникам не є мінімальними гарантіями. За своєю правовою природою непроведення коригування середньої заробітної плати та несвоєчасна виплата компенсації за невикористану частину відпустки при звільненні є порушенням інших вимог трудового законодавства, відповідальність за яке передбачена у вигляді штрафу у розмірі мінімальної заробітної плати. Також, компенсація за невикористану відпустку була виплачена Маклакову Є.С. до накладення на позивача штрафу про що відповідач був повідомлений. Щодо невиплати розрахункових коштів у день звільнення та не нарахування середнього заробітку за час затримки зазначає, що причиною невиплати розрахункових сум у день звільнення працівникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є те, що згідно графіку роботи на лютий 2018 року вказані працівники в день звільнення не працювали та надали заяву з проханням сплатити залишок заробітної плати за лютий 2018 року 16 лютого 2018 року. Таким чином, висновок Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про порушення ч.І ст.116. ч.І ст.117 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам та спростовується наданими документами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2019 року було відкрито провадження та ухвалено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
24.04.2019 року позивачем надано відзив у якому зазначено, що при проведенні перевірки було встановлено несвоєчасну виплату та не в повному обсязі компенсації за невикористану відпустку звільненому працівнику Маклакову Є.С. Також, встановлено не проведення коригування окладів на коефіцієнт їх підвищення за проміжок часу до підвищення, зокрема працівникам ОСОБА_4 ОСОБА_5 . Зазначені обставини стали підставою для прийняття постанови від 05.03.2019 року № ДН896/269/АВ/МГ-ФС/208. Крім цього при проведенні перевірки встановлено порушення термінів виплати заробітної плати за січень - грудень 2018 року та січень 2019 року, що стало підставою для прийняття постанови від 05.03.2019 року № ДН896/269/АВ/ІП-ФС/209.
06.05.2019 року представником позивача надано відповідь на відзив, у якій він просив позов задовольнити.
Представник позивача у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав повністю та просив їх задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
На підставі зазначеного листа Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області було видано наказ від 08.02.2019 року № 160-І про призначення інспекційного відвідування та направлення на проведення інспекційного відвідування від 11.02.2019 року № 21/4.3-н.
У період з 12.02.2019 року по 13.02.2019 року інспекторами праці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі наказу від 06.02.2019 року № 160-І та направлення на проведення інспекційного відвідування від 07.02.2019 року № 21/4.3-н, було здійснено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
За результатами інспекційного відвідування складений акт від 13.02.2019 року № ДН896/269/АВ, у якому зазначено про виявлення таких порушень:
- недотримання термінів та періодичності виплати заробітної плати, зокрема, заробітна плата за період січень-квітень 2018 виплачувалась один раз на місяць та у період серпень 2018 року січень 2019 року виплачувалась два рази на місяць, але з порушенням термінів, що є порушенням частин 1 - 3 статті 115 Кодексу законів про працю України;
- при звільненні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно наказу від 13.02.2018 року № 2 розрахункові кошти при звільненні виплачені 16.02.2018 року, що є порушенням частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України;
- середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку звільненим працівникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виплачено, що є порушенням частини 1 статі 117 Кодексу законів про працю України;
- працівнику ОСОБА_8 .С при звільненні не виплачено компенсацію за 24 календарних дні невикористаної відпустки за період з 13.12.2013 року по 12.12.2014 року, а за період з 13.12.2017 року по день звільнення 31.03.2018 року виплачена в меншому обсязі, що є порушенням частини 1 статті 83 Кодексу законів про працю України;
- працівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проводилось коригування окладів на коефіцієнт їх підвищення за проміжок часу до підвищення з 01.01.2018 року, що є порушенням пункту 10 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, статті 94 Кодексу законів про працю України, частини 1 статті 1 та статті 12 Закону України «Про оплату праці».
На підставі акта інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області 14.02.2019 року винесено припис про усунення виявлених порушень №ДН896/269/АВ/П, яким зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_9 Катерину Ігорівну усунути виявлені порушення трудового законодавства.
26.02.2019 року позивачем здійснено перерахунок компенсації за невикористану відпустку за період з 13.12.2017 року по 31.03.2018 року та виплачено звільненому працівнику ОСОБА_4 .
На підставі акта Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову від 05.03.2019 року № ДН896/269/АВ/ІП-ФС/209 про накладення штрафу уповноваженими особами у розмірі 4173,00 грн., на підставі абзацу 8 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.
Зазначена постанова прийнята у зв`язку із тим, що дослідженням відомостей на виплату готівки за 2018 рік та січень 2019 року встановлено випадки порушення термінів виплати заробітної плати, частин 1- 3 статті 115 Кодексу законів про працю України, а саме:
- заробітна плата за березень 2018 року термінами виплати 22.03.2018 року та 06.04.2018 року виплачена один раз 06.04.2018 року;
- заробітна плата за квітень 2018 року термінами виплати 20.04.2018 року та 07.05.2018 року виплачена один раз 07.05.2018 року;
- заробітна плата за першу половину липня 2018 року терміном виплати 22.07.2018 року виплачена 23.07.2018 року;
- заробітна плата за першу половину серпня 2018 року терміном виплати 22.08.2018 року виплачена 23.08.2018 року;
- заробітна плата за першу половину вересня 2018 року терміном виплати 21.09.2018 року виплачена 23.09.2018 року;
- заробітна плата за першу половину жовтня 2018 року терміном виплати 22.10.2018 року виплачена 22.11.2018 року;
- заробітна плата за першу половину листопада 2018 року терміном виплати 22.11.2018 року виплачена 23.11.2018 року;
- заробітна плата за першу половину грудня 2018 року терміном виплати 21.12.2018 року виплачена 23.12.2018 року;
- заробітна плата за першу половину січня 2019 року терміном виплати 22.01.2019 року виплачена 23.01.2019 року.
Також, при перевірці було встановлено, що згідно наказу від 13.02.2018 року № 2 працівники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнені із займаних посад 13.02.2018 року, однак згідно відомості виплати заробітної плати за лютий 2018 року по зазначеним працівникам розрахункові кошти виплачені 16.02.2018 року, що є порушенням частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України.
Також, на підставі акта Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову від 05.03.2019 року № ДН896/269/АВ/МГ-ФС/208 про накладення штрафу уповноваженими особами, за порушення абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.
Зазначена постанова прийнята у зв`язку із тим, що при проведенні перевірки встановлено недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , а саме:
- згідно трудового договору зареєстрованого Нікопольським міським центром зайнятості 13.12.2013 року ОСОБА_4 прийнятий на роботу 13.12.2013 року, а звільнений 31.03.2018 згідно наказу від 30.03.2018 року № 4. До перевірки не надано документів, що підтверджують використання щорічних відпусток ОСОБА_4 за період його роботи з 13.12.2013 року по 12.12.2014 року компенсація за 24 календарні дні йому не нарахована та не виплачена, а за період з 13.12.2017 року по день звільнення - 31.03.2018 року визначена у меншому обсязі;
- перевіркою розрахунково-платіжних відомостей за березень 2018 року та розрахунків компенсації за невикористану відпустку по звільненим працівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 встановлено, що у розрахунковий період посадові оклади змінювались з 01.01.2018 року у зв`язку із зміною розміру мінімальної заробітної плати з 3200 грн. до 3723 грн., проте, коригування окладів на коефіцієнт підвищення за проміжок часу до підвищення не проведено, що призвело до виплати компенсації виплати не в повному обсязі.
Не погоджуючись з постановами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафів позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 259 Кодексу законів про працю України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Процедуру проведення Управліннями Держпраці перевірки стану додержання законодавства про працю, визначено Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" та Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 (чинного на час виникнення спірних правовідносин).
Абзацом 3 статті 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" встановлено, що заходи державного нагляду ( контролю) планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Відповідно до частин 4, 5 статті 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" №877-V, заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.
Державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом (стаття 3 Закону №877-V).
Відповідно до пункту 2 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема: Держпраці та її територіальних органів.
Підпунктом 6 пункту 5 Порядку передбачено, що здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю передбачено проведення інспекційних відвідувань за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів про роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації.
Згідно частин 1 та 3 статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.
Так, відповідно до частини 1-3 статті 115 Кодексу законів про працю України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Аналогічні положення містяться у статті 24 Закону України «Про оплату праці».
Як встановлено відповідачем під час перевірки, фізичною особою-підприємцем Блєдною Катериною Ігорівною виплата заробітної плати працівникам за січень - квітень 2018 року проводилась один раз на місяць.
Позивач не спростовує виплату заробітної плати у зазначений період один раз на місяць.
Також відповідачем під час перевірки встановлено, що заробітна плата позивачем виплачувалась працівникам у період з червеня 2018 року по січень 2019 року із затримкою на один календарний день.
Позивач також жодним чином не спростовую затримку виплати заробітної плати за вказаний період.
Таким чином судом встановлено, що позивачем було вчинено порушення вимог частини 1 статті 115 Кодексу законів про працю України.
Разом з цим суд вважає, необґрунтованим зазначення у постанові від 05.03.2019 року № ДН896/269/АВ/ІП-ФС/209, як одну з підстав її прийняття - порушення частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме, затримку виплати розрахункових коштів при звільненні працівникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у зв`язку зі наступним.
Згідно частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до табелю обліку робочого часу за лютий 2018 року працівники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у останній робочий день 13.02.2018 року не працювали. Також зазначені працівники звернулись до позивача із заявами про виплату їм заробітної плати 16.02.2018 року.
Таким чином, датою вимоги про розрахунок, з якою зазначені працівники звернулись до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , є 16.02.2018 року.
Згідно розрахунково-платіжної відомості за лютий 2018 року розрахунок при звільненні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було здійснено саме 16.02.2018 року, а отже, позивачем не допущено порушення строків проведення розрахунку при звільненні із зазначеними працівниками.
Однак суд зазначає, що згідно абзацу 8 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.
Встановлене судом порушення позивачем періодичності та строків виплати заробітної плати у період з січня 2018 року по січень 2019 року є достатньою підставою для накладення на позивача штрафу у розмірі мінімальної заробітної плати.
З урахуванням викладеного суд не знайшов підстав для скасування постанови від 05.03.2019 року № ДН896/269/АВ/ІП-ФС/209 про накладення штрафу уповноваженими особами у розмірі 4173,00 грн.
У відповідності до вимог статті 12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Позивачем не заперечується несвоєчасна виплата компенсації за 24 дні не використаної відпустки працівнику ОСОБА_4 за період його роботи з 13.12.2013 року по 12.12.2014 року та виплата компенсації за не використану відпустку за період з 13.12.2017 року по день звільнення не у повному розмірі. Вказане порушення усунено позивачем після проведення перевірки, що визнається сторонами. Разом з цим, позивач вважає, що компенсація за невикористану частину відпустки при звільненні не є мінімальною державною гарантією, оскільки така виплата не передбачена ні переліком норм та гарантій оплати праці встановленого статтями 11 та 12 Закону України «Про оплату праці», ні положеннями глави VIII Кодексу законів про працю України.
З цього приводу суд зазначає, що згідно частини 2 статті 12 Закону України «Про оплату праці», норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Відповідно до частини 1 статті 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
З аналізу наведених норм слідує, що виплата грошової компенсації за невикористану відпустку, є мінімальною державною гарантією.
Щодо не проведення позивачем коригування окладів на коефіцієнт підвищення суд зазначає наступне.
Згідно абзаців 1 та 2 пункту 10 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
Позивач зазначає, що наказом від 03.01.2017 року № 1 у зв`язку із нестабільним фінансовим станом, високою собівартістю реалізованих товарів, конкурентною неможливістю збільшити ціни реалізації товарів, збільшенням податкового навантаження, зменшенням дохідності від підприємницької діяльності встановлено коефіцієнт коригування заробітної плати у випадку збереження середнього заробітку у розмірі 1.
Суд зазначає, що нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 не передбачено можливість не проведення коригування на коефіцієнт підвищення заробітної плати відповідно до актів законодавства, тобто встановлення відповідним наказом коефіцієнту 1.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем в порушення вимог пункту 10 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, не було проведено коригування окладів на коефіцієнт підвищення за проміжок часу до підвищення працівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були звільнені у березні 2018 року.
В свою чергу не проведення коригування окладів на коефіцієнт підвищення за проміжок часу до підвищення призвело до виплати працівникам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 компенсації за невикористану частину відпустки при звільненні не у повному розмірі.
Як уже було встановлено судом, виплата грошової компенсації за невикористану відпустку, є мінімальною державною гарантією, а отже виплата компенсації не у повному розмірі є порушенням за яке передбачено відповідальність у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України.
За таких обставин суд дійшов висновку, що постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 05.03.2019 року № ДН896/269/АВ/МГ-ФС/208 та № ДН896/269/АВ/ІП-ФС/209 є обґрунтованими і такими, що прийняті з урахування всіх істотних обставин.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 10 червня 2019 року.

Суддя С.І. Озерянська