Справа № 360/1938/19
Суддя: А.Г. Секірська
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

18 червня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1938/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Секірська А.Г., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

06 травня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (далі - відповідач), у якому позивач просить суд зобов`язати управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області виплатити заборгованість із щомісячної страхової виплати із 01.06.2014 по 31.05.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач 10.05.2017 позивач особисто подав у Біловодське відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України заяву на продовження раніше призначених та нарахованих страхових виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування). З 01.06.2018 відповідачем продовжені виплата раніше призначених страхових виплат, однак заборгованість із даних виплат за період з 01.06.2014 по 30.04.2018 позивачу не виплачена. На запит адвоката, відповідач надав інформацію, що страхові виплати позивачу поновлені з травня 2018 року, а суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та будуть виплачені після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку.

Із зазначеним рішенням позивач не згоден, тому вимушений звернутися до суду для захисту своїх прав.

Ухвалою суду від 07.05.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, поновлено строк звернення до суду, відстрочено сплату судового збору, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 1-2).

Ухвалою суду від 29.05.2019 залучено у якості другого відповідача Біловодське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено відкрите судове засідання на 18.06.2019 (арк.спр. 38-39).

21.03.2019 за вх. № 27800/2019 від відповідача-1 та 13.06.2019 за вх. № 31874/2019 від відповідача-2 надійшли відзиви на позовну заяву (арк.спр. 17-19, 46-48), в яких відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

Позивач з 01.04.2001 перебував на обліку у відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Брянці Луганської області, де і мав отримувати страхові виплати.

Відділення у м. Брянці не перемістилось на підконтрольну владі України територію. Справи страхувальників, які знаходились на обліку у даному відділенні та всі інші документи залишились у приміщенні даного відділення у місті Брянці. У Відповідача відсутня можливість доступу до цих документів.

10 травня 2018 року позивач як тимчасово переміщена особа звернувся на підставі Порядку Фонду №20 до Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області із заявою щодо виплати раніше призначеної страхової виплати за період в якому не проведено платежі Відділенням у м. Брянці та продовженням раніше призначеної страхової виплати безстроково.

З урахуванням вимог п. 15 Порядку №365 Біловодським відділенням продовжено позивачу виплату страхових коштів з місяці, в якому останній звернувся до відділення із заявою, тобто з травня 2018 року, про що 14 червня 2018 року Біловодським відділенням прийнято постанову №1222/1993/1993 «Про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати».

Страхові кошти за минулий період, починаючи з травня 2015 року по квітень 2018 року Біловодським відділенням будуть виплачені після прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку, визначеного п. 15 Порядку №365. На даний час здійснити виплату страхових коштів за минулий період у відповідача не має правових підстав.

Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача виплатити страхові кошти за період з 01.06.2014 року по 30.04.2015 року Управління зазначає, що позивач звернувся до Біловодського відділення із заявою про виплату страхових коштів за період з 01.06.2014 по 31.05.2018 - 10 травня 2018 року, у зв`язку з чим у межі трирічного строку виплати страхових коштів входить лише період з травня 2015 року по квітень 2018 року. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача виплатити кошти за період з 01.06.2014 по 30.04.2015 є необґрунтованим та такими, що протирічать вимогам ч. 4 ст. 47 Закону України N 1105. З огляду на викладене, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Управління виплатити страхові кошти за період з 01.06.2014 року по 31 травня 2018 року у повному обсязі, оскільки останні є необґрунтованими та передчасними.

Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином (арк.спр. 43, 44, 45), причини неявки суду не повідомили.

Суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження у відповідності до вимог частини дев`ятої статті 205 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , має статус внутрішньо перемішеної особи, перебуває на обліку з 01 квітня 2001 року, має зареєстрований страховий випадок профзахворювання, що отримане 13 листопада 1992 року; за висновком МСЕК від 12 січня 1994 року серія ВТЭ 20 № 095511 потерпілому встановлена стійка втрата працездатності 60 % та третя група інвалідності безстроково (арк. спр. 7-8).

10.05.2018 позивач звернувся до Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області із заявою про виплату раніше призначених страхових коштів та продовження страхових виплат за умовами Порядку № 20 (арк. спр. 27 зв.).

Відповідно до витягу з протоколу № 110 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2018 вирішено призначити соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам (арк. спр. 28).

Постановою Біловодського відділення УВДСС від 14.06.2018 № 1222/1993/1993 продовжено потерпілому ОСОБА_1 раніше призначену щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 3886,16 грн з 01.05.2018 (арк. спр. 29).

Відповідно до інформаційної довідки УВДФСС б/н Біловодським управлінням потерпілому було продовжено раніше призначену щомісячну страхову виплату з 01.05.2018 в розмірі 3886,16 грн. Станом на теперішній час виплати потерпілому проводяться в повному обсязі, остання виплата перерахована за квітень 2019 року в сумі 4080,47 грн (арк. спр. 35).

Листом від 14.01.2019 № 38/03-17 у відповідь на звернення представника позивача Біловодське відділення УВДФСС повідомило останнього, що рішенням, оформленим 14.06.2018 відповідною постановою відділення Масюку О.Т., продовжено проведення раніше призначених страхових виплат. Враховуючи зміни, внесені постановою КМУ від 25 квітня 2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня № 365», продовжено виплати з місяця, в якому надійшла заява, а саме з травня 2018 року. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та будуть виплачені після визначеного Кабінетом Міністрів України окремого порядку. (арк. спр. 9).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 № 1105-XIV (надалі Закон № 1105-XIV).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною першою статті 47 Закону№ 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв`язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

Відповідно до частини четвертої статті 47 Закону№ 1105-XIV виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв`язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (частина п`ята статті 47 Закону № 1105-XIV).

Згідно з частиною сьомою статті 47 Закону № 1105-XIV, якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

За положеннями пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами, надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Як зазначено в статті 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Водночас частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 11 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п`яти робочих днів з дня отримання такого подання.

Відповідно до пункту 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї або інших документів, визначених в абзацах другому і третьому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

У разі прийняття рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати комісія не пізніше наступного робочого дня надсилає копію такого рішення органові, що здійснює соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення (пункт 14 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам).

Відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що позивач має право на щомісячну виплату страхових коштів, а також на страхові кошти, що своєчасно йому не виплачені.

Положеннями пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції затверджено постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11.12.2014 №20 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2015 за №6/26451 (далі Порядок №20).

Пунктом 1 Розділу 3 Порядку №20 передбачено, що особи, які тимчасово переміщені, мають право на продовження раніше призначених та нарахованих страхових виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування) на підставі заяви, до якої додаються копії довідки про взяття на облік, паспорта або документа, що посвідчує особу, та реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера та офіційно повідомили про це відповідні державні органи і мають відмітку у паспорті). Копії засвідчуються працівником відділення при пред`явленні оригіналів.

Суд зазначає, що окремо підстав для припинення виплат Порядком №20 не передбачено.

Стосовно тверджень відповідача, викладених у відзиві на позов, що сума щомісячних страхових виплат за період з червня 2014 року по квітень 2018 року (включно) не може вважатися заборгованістю, оскільки за відсутності правових підстав відділенням не здійснювалось їх нарахування, а тому, в розумінні п.15 Постанови № 365, не є сумою щомісячних страхових виплат, яка може обліковуватись в органі Фонду, а відтак підлягати виплаті, - суд зазначає наступне.

Пунктом 5 розділу ІІІ Порядку № 20, на який посилається відповідач, зазначено, що щомісячні страхові виплати ВПО нараховуються з місяця подання заяви або з місяця, в якому не здійснювались страхові виплати робочим органом виконавчої дирекції Фонду, в якому зберігалася справа про страхові виплати на той час, та фінансується впродовж тридцяти календарних днів з дати прийняття постанови про продовження раніше призначених страхових виплат.

В розумінні норм викладених в пункті 5 розділу III Порядку № 20, щомісячні страхові виплати ВПО нараховуються з місяця подання заяви для осіб, які вперше звернулись за страховою виплатою, а для ВПО, які вже отримували страхові виплати з місяця, в якому не здійснювались страхові виплати робочим органом виконавчої дирекції Фонду.

Пунктом 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО, затвердженим Постановою КМУ № 365 визначено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного КМУ.

Дана норма п.15 Порядку не надає підстав для нарахування або не нарахування соціальних виплат. Вона визначила лише одну підставу обліку соціальних виплат - «як/ не виплачені за минулий період».

Факт не виплати страхових виплат за період з червня 2014 року по квітень 2018 року відповідачем фактично підтверджується, а отже суд приходить до висновку і про існування заборгованості виплат перед позивачем.

Крім того, факт відсутності нарахування страхових виплат є фактом неправомірних дій відповідача.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що позивач з 01 червня 2014 року страхові виплати не отримував. Після звернення позивача до відповідача із відповідною заявою, позивачу з травня 2018 року поновлено щомісячну виплату страхових коштів. Невиплаченими позивачу залишилися страхові кошти за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року.

Факт не виплати страхових виплат за період з червня 2014 року по квітень 2018 року відповідачем фактично підтверджується, доказів того, що Фондом соціального страхування було нараховано та виплачено позивачу суму страхових виплат відповідачем не надано.

Суд відхиляє посилання відповідача на статтю 47 Закону № 1105 як на підставу нарахування сум страхових виплат лише за три роки, оскільки згідно з положеннями цієї норми нараховані суми страхових виплат, на виплату яких потерпілий мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за їх одержанням.

В даному випадку суми страхових виплат не були нараховані, і відсутня вина позивача в їх неотриманні з огляду на проведення антитерористичної операції на території Луганської області з 2014 року та те, що позивач зареєстрований на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Тому страхові виплати позивачу мають бути нараховані та виплачені з серпня 2014 року.

При цьому, судом встановлено, що відповідачем порушено право позивача на отримання страхових коштів, невиплачених позивачу у період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року. Так, поновивши позивачу з травня 2018 року щомісячну виплату страхових коштів, відповідач-2 всупереч положень частин четвертої та сьомої статті 47 Закону№ 1105-XIV не виплатив позивачу страхові кошти, своєчасно йому невиплачені. Будь-яке рішення щодо невиплати позивачу заборгованості за період з 01 червня 2014 по 30 квітня 2018 року відповідачем не приймалося.

Як зазначають відповідачі, така виплата відповідачем-2 не здійснена відповідно до пункту 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам через відсутність окремого порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, суд вважає, що цей нормативно-правовий акт не є законом, а тому таким актом не можуть вноситися зміни до законів, тим більше у бік звуження та скасування встановлених законом прав громадян.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі страхових виплат за період, протягом якого особа мала законне право на їх одержання, але своєчасно не отримала, виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі страхових коштів за період, протягом якого особа такі виплати не отримувала (стаття 47 Закону № 1105-XIV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату страхових виплат, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості зі страхових виплат за період з 01.06.2014 по 30.04.2018, тому правильним та ефективним способом захисту порушеного права буде визнання протиправною бездіяльності відповідача-2 щодо невиплати позивачу страхових виплат з 01.06.2014 по 30.04.2018, а також зобов`язання відповідача-2 виплатити позивачу заборгованість зі страхових виплат за період з 01.06.2014 по 30.04.2018.

Щодо вимоги про виплату заборгованості за травень 2018 року, вона задоволенню не підлягає, оскільки матеріалами справи підтверджується, що страхові виплати позивачу виплачуються з травня 2018 року.

У задоволенні позовних вимог до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області слід відмовити, оскільки суб`єктом владних повноважень в розумінні КАС України в даному випадку є відповідач-2, який протиправною бездіяльністю щодо невиконання своїх владних управлінських функцій допустив порушення прав позивача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати страхових виплат позивачу в межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Позивач є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджено копією довідки МСЕК, наявною в матеріалах справи, а отже звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи вищевикладене, розподіл судових витрат між сторонами відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводиться.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (місцезнаходження: 92800, Луганська область, смт. Біловодськ, вул. Шевченка, 16) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо невиплати заборгованості зі страхових виплат ОСОБА_1 з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року.

Зобов`язати Біловодське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області виплатити ОСОБА_1 заборгованість зі страхових виплат з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог до Біловодського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області відмовити.

У задоволенні позовних вимог до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області (місцезнаходження: 93411, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, проспект Гвардійський, 30) відмовити.

Рішення суду звернути до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_1 страхові виплати у зв`язку з втратою працездатності за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Г. Секірська