Справа № 420/909/19
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/909/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС України про визнання незаконним та скасування рішення від 17.01.2019 року про коригування митної вартості товарів №UA500000/2019/000155/2, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС України, в якій позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення Одеської митниці ДФС від 17.01.2019 року про коригування митної вартості товарів №UA500000/2019/000155/2.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивачем при проходженні митного контролю надано всі необхідні документи на придбаний ним автомобіль, зокрема до митного оформлення був наданий документ, що підтверджував числові значення складових митної вартості, на підставі яких позивачем проводився розрахунок митної вартості, а саме: договір купівлі-продажу автомобіля від 04.12.2018 року, в якому зазначена ціна придбаного ним автомобіля у розмірі 3800 євро, та на підставі якого, автомобіль був зареєстрований на позивача у відповідних органах Німеччини. Ніякі рахунки та коносаменти, про що зазначено відповідачем у гр.33 оскаржуваного Рішення, позивачем до митного оформлення, не додавались, оскільки ці документи притаманні здійсненню зовнішньоекономічної операції, яка в даному випадку, такою не є. Договір купівлі-продажу автомобіля від 04.12.2018 року в повній мірі відповідає Главі 16 Цивільного кодексу України. В даному випадку, посадові особи Одеської митниці ДФС, повинні були визнати заявлену позивачем митну вартість у розмірі 3800 євро, автоматично. Також серед документів, визначених ч.2 ст.53 МК України, відсутні такі документи, які зазначені відповідачем в гр.33 оскаржуваного Рішення, як коносамент, звіт про незалежну оцінку майна, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. До того ж, автомобіль не переміщувався позивачем у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні, про що зазначено відповідачем у гр.33 оскаржуваного Рішення, оскільки, відповідно до п.34 ст.4 МК України, несупроводжуваний багаж - товари, що відправляються їх власниками - громадянами з оформленням багажних або інших перевізних документів та переміщуються через митний кордон України окремо від цих громадян, а в даному випадку позивач переміщував транспортний засіб через митний кордон України особисто. Таким чином, враховуючи викладене, вимоги відповідача по наданню даних документів до митного оформлення позивачем, про що зазначено відповідачем у гр.33 оскаржуваного Рішення, є не законними. Позивачем, при митному оформленні належного йому транспортного засобу, неповних та/або недостовірних відомостей про митну вартість товарів, у розумінні ч.6 ст. 54 МК України, заявлено не було. Оскаржуване Рішення, взагалі не містить обґрунтування визначеної вартості автомобіля позивача у розмірі 7500 євро. З урахуванням зазначеного, позивач вважає, що рішення Одеської митниці ДФС від 17.01.2019 року про коригування митної вартості №UА500000/2019/000155/2, винесеним без обґрунтування, без зазначення номерів митних декларацій на ідентичні автомобілі та раніше визнаних митними органами вартостях, таким, що побудоване на припущеннях і узагальненнях, а отже таким, що не відповідає вимогам ст.ст.54, 55, 58 та 64 МК України та «Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів».

Представником відповідача 23.04.2019 року надано до суду заперечення, в яких відповідача зазначає, що під час митного контролю товарів за митною декларацією (МД) №UA500630/2019/000719 від 16.01.2019 року програмним комплексом автоматизованої системи аналізу та управління ризиками (АСАУР) сформовані форми контролю, які у зв`язку з можливим заниженням митної вартості товарів, передбачали необхідність здійснення митницею перевірки правильності визначення митної вартості із зверненням уваги на митну вартість ідентичних або подібних (аналогічних) товарів; проведення перевірки відомостей, що містяться в документах, які підтверджують митну вартість товарів; здійснення запиту додаткових документів; а у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 Митного кодексу України - прийняття рішення про коригування митної вартості. Також під час здійснення Одеською митницею ДФС контролю визначення митної вартості товарів, які надійшли на адресу позивача та перевірки документів, поданих до митниці для підтвердженая митної вартості товарів декларантом разом з, митною декларацією (МД) №UA500630/2019/000719 від 16.01.2019 року було встановлено, що в поданих документах містяться розбіжності, а також надані позивачем документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, а саме: до митного оформлення не надано банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, які підтверджують митну вартість товарів; не надано документів, які підтверджують вартість страхування та перевезення (фрахту) товарів до моменту перетинання ними митного кордону України, які підтверджують митну вартість товарів. Так, як надані позивачем документи містили розбіжності та не містили всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Зазначені обставини виключали можливість перевірки органом доходів і зборів числового значення заявленої митної вартості у відповідності до умов частини 1 статі 54 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VІ, та обумовлювали необхідність запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості. За допомогою інформації, отриманої за результатами здійснення митного контролю із зазначенням номерів відповідних митних декларацій, яка міститься у спеціалізованому програмно-інформаційному комплексі Єдиної автоматизованої інформаційної системи (ЄАІС) встановлено, що рівень митної вартості товарів (застосовано обґрунтовану гнучкість у застосуванні резервного методу), митне оформлення яких вже здійснено, є більшим та становить 7500 євро VIN-код: НОМЕР_1 . У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч.2 ст. 55 Митного кодексу України від 13.03.2012 № 449І5-VІ Одеською митницею ДФС прийнято рішення про коригування митної вартості №UA500000/2019/000155/2 від 17.01.2019 року.

У відповіді на відзив від 15.05.2019 року представником позивача зазначено, що відповідач у своєму відзиві так і не надав доказів обґрунтування визначення митної вартості автомобіля в розмірі 7500 євро, не зазначено номерів митних декларацій раніше визначених митними органами митних вартостей, що передбачено ч.2 ст.55 та ч.2 ст.64 МК України та «Правилами заповнення рішення про коригування митної вартості товарів».

В запереченнях на відзив від 17.05.2019 року представник відповідача зазначає, що не погоджується з доводами позивача.

Ухвалою суду від 28.03.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 29.03.2019 року зупинено провадження у справі до вирішення заяви про відвід.

Ухвалою суду від 22.04.2019 року поновлено провадження у справі.

Представником позивача, 24.05.2019 року надано до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представником відповідача 04.06.2019 року надано до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

У зв`язку з відсутністю потреби заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Як вбачається з договору купівлі-продажу позивач придбав за кордоном (країна Німеччина) автомобіль марки BMW модель 318А, 2011 року виготовлення, номер шасі № НОМЕР_1 , за ціною 3800 євро (а.с.16).

Відповідно до митної декларації митних органів Польщі, митна вартість автомобіля вказана в розмір 16387,00 польських злотих (а.с.18).

Надалі, позивач повертаючись до України, здійснив перетин митного кордону України в межах Львівської митниці ДФС.

До органів митниці позивачем надано декларацію ДКД ЕЕ №500630/2018/005466 в якій позивачем вартість придбаного ним автомобіля заявлена в розмірі 3800 євро, тобто позивачем застосований основний метод визначення вартості, метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються. (а.с.21).

Працівниками митниці 11.12.2018 року складено акт огляду транспортного засобу (а.с.22).

Одеській митниці ДФС зазначений автомобіль заявлений за митною декларацією №UА500630/2019/000719 від 16.01.2019 року (а.с.98), в якій вартість автомобіля заявлена в розмірі 3800 євро.

До декларації позивачем також додано договір купівлі-продажу автомобіля.

Відповідач стверджує, що позивачем також були надані рахунок-фактура, коносамент, звіт про незалежну оцінку майна, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Митними органами, 17.01.2019 року прийнято рішення про коригування митної вартості товару №UА500630/2019/000155/2 (а.с.97).

В даному рішенні відповідач зазначає, що декларантом до митного оформлення разом з поданою митною декларацією для підтвердження заявленої митної вартості товарів подано рахунок-фактуру, коносамент, звіт про незалежну оцінку майна, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Зазначені документи містять розбіжності та недоліки. Крім того, для підтвердження митної вартості подаються банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, які не подано декларантом. Декларанту запропоновано протягом 10 календарних днів (за наявності) надати до органу доходів і зборів, документи, що підтверджують заявлену митну вартість та усувають виявлені недоліки та розбіжності, а саме: 1) банківські платіжні документи, які стосуються сплати фактурної вартості ктз, перевезення, транспортно-експедиторських та інших послуг за межами митної території України; 2) калькуляцію транспортних витрат за межами митної території України з урахуванням вартості фрахту, вартості інших складових вартості транспортування транспортного засобу, що декларується, у тому числі територією країни експортера; 3) копію митної декларації країни відправлення; 4) якщо здійснювалось страхування - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. Зазначені документи необхідно надати з перекладом на українську мову відповідно до статті 25 МКУ. За результатом проведеної консультації між органом доходів і зборів та декларантом було обрано другорядний метод визначення митної вартості - резервний. З метою забезпечення повноти оподаткування було проведено аналіз баз даних ЄАІС та враховано форму контролю 106-2 відповідно до якої «Митна вартість товару нижча митної вартості ідентичних товарів. Обов`язкове направлення запиту до спеціалізованого підрозділу, а також звернення до підрозділу ДФС для визначення MB за VIN-кодами: НОМЕР_1 , валюта EUR, вартість 7500,00». Враховуючи вищезазначене, митну вартість даного товару скориговано до рівня 7500,00 евро (з/б а.с.97).

На підтвердження скоригованої митної вартості автомобіля, відповідачем надано до суду інформацію за період з 16.10.2018 року по 16.01.2019 року з цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи (ПІК ЄАІС) про випадки оформлення митними органами України митних декларацій на автомобіль марки BMW модель 318. 2011 року виготовлення, з такими фізичними характеристиками - об`єм циліндрів двигуна 1995 см3, тил пального для двигуна - дизельний (а.с.160).

Надану позивачем інформацію досліджено судом та встановлено, що митна вартість автомобілів за ідентичних характеристик за період з 16.10.2018 року по 16.01.2019 року становить 4160,00 євро, 4160,00 євро, 4400,00 євро, 4555,00 євро, 7300,00 євро, 7350,00 євро.

Не погоджуючись із вказаними рішенням відповідача про коригування митної вартості товарів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення податкового законодавства відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень дотримані не були, оскільки рішення відповідачем прийнято передчасно, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

Митний Кодекс України (далі МК України) визначає засади організації та здійснення митної справи в Україні, регулює економічні, організаційні, правові, кадрові та соціальні аспекти діяльності митної служби України, спрямований на забезпечення захисту економічних інтересів України, створення сприятливих умов для розвитку її економіки, захисту прав та інтересів суб`єктів підприємницької діяльності та громадян, а також забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.

У відповідності до ст.49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Згідно ч.2 ст.51 МК України митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Як встановлено ч.2 ст.52 МК України, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

За правилами ч.1 ст.53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів, визначається ч.2 ст.53 МК України.

Суд зазначає, що ч.2 вищезазначеної статті містить вичерпний перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Відповідно до вимог ч.3 ст.53 МК України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, перелік яких визначений положеннями даної статті.

Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару (ч.6 ст.53 МК України).

Як встановлено ч.1 ст.54 МК України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною 6 ст.54 МК України визначено, що орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:

- невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;

- неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;

- невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;

- надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Відповідно до ч.1 ст.55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Відповідно до ч.1 2, 3, 4 ст.57 МК України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:

1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);

2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

За приписами ч.1, 2, 4 ст.64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT). Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях. У разі якщо ця стаття застосовується органом доходів і зборів, він на вимогу декларанта або уповноваженої ним особи зобов`язаний письмово поінформувати їх про митну вартість, визначену відповідно до положень цієї статті, та про використаний при цьому метод.

З аналізу наведених законодавчих норм та встановлених обставин справи вбачається, що митним органом прийнято Рішення про коригування митної вартості товарів №UА500630/2019/000155/2 з підстав того, що відповідачем встановлено розбіжності та недоліки в наданих позивачем до митного оформлення документах та не надано банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару.

Проте суд звертає увагу, що в рішенні про коригування митної вартості товарів №UА500630/2019/000155/2 та у відповідачем під час судових засідань не зазначено та не доведено які саме документи та які розбіжності містять.

Крім того, суд зазначає, що доказів того, що позивачем до митного органу надавався саме коносамент, рахунок-факутра та звіт про незалежну оцінку майна також не надано. При цьому, відповідач зазначає про встановлення розбіжностей у наданих до митного оформлення документах.

Суд зазначає, що факт неподання декларантом додаткових документів без належного обґрунтування митницею, що вони можуть усунути сумніви спірних відомостей, не є підставою для відмови в митному оформленні товару.

У постановах від 31.03.2015 року та 02.06.2015 року (справи №№21-127а15, 21-498а15 відповідно) Верховний Суд України висловлював позицію, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом. Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Разом з цим, витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

З огляду на матеріали справи суд встановив, надані позивачем до митного оформлення документи містять всі необхідні реквізити та відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, відомостей щодо ціни, що була сплачена за цей товар.

Що стосується коригування митної вартості автомобіля органами митниці та встановлення його вартості в розмірі 7500 євро, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2.1 розділу «Заповнення графи 33 «Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовувалися митним органом для визначення митної вартості» «Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів» затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 року №598, посилання на використання цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи Держмитслужби у Рішенні допускається тільки при визначенні митної вартості відповідно до положень статей 59, 60 та 64 Кодексу з обов`язковим зазначенням номера та дати митної декларації, яка була взята за основу для визначення митної вартості оцінюваних товарів, з поясненнями щодо зроблених коригувань на обсяг партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо.

На підтвердження скоригованої митної вартості автомобіля, відповідачем надано до суду інформацію за період з 16.10.2018 року по 16.01.2019 року з цінової бази Єдиної автоматизованої інформаційної системи (ПІК ЄАІС) про випадки оформлення митними органами України митних декларацій на автомобіль марки BMW модель 318, 2011 року виготовлення, з такими фізичними характеристиками - об`єм циліндрів двигуна 1995 см3, тил пального для двигуна - дизельний (а.с.160).

Надану позивачем інформацію досліджено судом та встановлено, що митна вартість автомобілів за ідентичних характеристик за період з 16.10.2018 року по 16.01.2019 року становить 4160,00 євро, 4160,00 євро, 4400,00 євро, 4555,00 євро, 7300,00 євро, 7350,00 євро.

Суд звертає увагу, що рішенням про коригування митної вартості товару №UА500630/2019/000155/2 позивачу встановлено митну вартість заявленого ним для декларування автомобіля марки BMW модель 318А, 2011 року виготовлення, номер шасі № НОМЕР_1 в розмірі 7500,00 євро.

При цьому, як вбачається з наданої відповідачем інформації вартість ідентичних за характеристиками автомобілів варіює від 4160,00 євро до 7350,00 євро.

Тобто, відповідачем встановлено значно вищу ціну при коригуванні вартості товару при митному оформленні, при цьому, відповідачем не надано до суд жодного доказу на підтвердження коригування вартості саме в розмірі 7500,00 євро.

Суд зазначає, що формально нижчий рівень митної вартості імпортованого позивачем товару від рівня митної вартості іншого митного оформлення (подібного, а не аналогічного товару) не може розцінюватися як заниження позивачем митної вартості, не є перешкодою для застосування основного методу визначення митної вартості товару і не може бути достатньою підставою для відмови у здійсненні митного оформлення товару за основним методом визначення його митної вартості.

Крім того, на думку суду, при здійсненні коригування заявленої позивачем митної вартості імпортованого товару відповідачем не було враховано, що поставлений автомобіль має значні пошкодження, а саме: автомобіль побував в аварії, дизельний фільтр потребує заміни (а.с.16).

Отже, під час розгляду справи відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами, а також аргументованими доводами про наявність у поданих позивачем документах розбіжностей, ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за цей товар.

Тобто, правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору, а також об`єктивна можливість застосування першого методу не були спростовані відповідачем.

Також відповідачем не доведено встановлено митної вартості заявленого позивачем до декларування автомобіля в розмірі 7500,00 євро, а тому суд вважає, що рішення про коригування митної вартості товару №UА500630/2019/000155/2 прийняте не у відповідності до вимог законодавства та підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача належать до задоволення.

В прохальній частині позовної заяви позивач також просить суд стягнути з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань витрати позивача на оплату правової допомоги у сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень та вартість послуг перекладу у розмірі 220 (двісті двадцять) гривень.

Адвокатом позивача 24.05.2019 року до суду подано заяву з доказами понесення позивачем судових витрат, а саме позивачем в підтвердження надання правової допомоги ОСОБА_1 надано:

договір про надання правової допомоги від 01.02.2019 року, відповідно до якого гонорар адвоката становить 5000 грн;

акт №1 від 24.05.2019 року про понесення витрат, необхідних для надання правничої допомоги по договору про надання правової допомоги від 01.02.2019 року, згідно якого розмір понесених витрат становить 2154,45 грн., з яких відправлення до суду позовної заяви Укрпоштою 66,2 грн., відправлення до суду виправленої позовної заяви Укрпоштою 48,2 грн., направлення заяви про відвід судді Укрпоштою 48,2 грн., відправлення до суду відповіді на відзив Укрпоштою 48,2 грн., відправлення відповідачу до суду відповіді на відзив Укрпоштою 48,2 грн., добові за 07.05.2019 року 417,3 грн., проїзд з м.Кропивницького до м.Одеси та назад 07.05.2019 року 277,18 грн., та 256,98 грн., відповідно; добові за 21.05.2019 року - 417,3 грн; проїзд з м.Кропивницького до м.Одеси та назад 21.05.2019 року 273,27 грн., та 253,42 грн., відповідно.

копії квитків на потяг на 07.05.2019 року та 21.05.2019 року, що відповідає датам проведення засідань по справі №420/909/19 та описів та накладних направлення документів до суду та відповідачу;

скріншот з телефону про переказ коштів в розмірі 2154,45 грн. ОСОБА_2 ;

акт №1 від 09.02.2019 року надання послуг (виконаної роботи) по договору про надання правової допомоги від 01.02.2019 року вартістю 5000 грн., з них: 2500 грн., на підготовку, направлення позовної заяви з відповідними клопотаннями та додатками, на які витрачено 5 годи, та 2500 грн., за прийняття участі в судових засіданнях (без зазначення вартості послуг за 1 годину);

квитанція до прибуткового касового ордеру №8 від 04.02.2019 року на оплату послуг за договором про надання правової допомоги від 01.02.2019 року на суму 5000 грн. (а.с.25).

При цьому, представником відповідача 31.05.2019 року надано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката та витрат, які пов`язанні з прибуттям до суду. В зазначеному клопотанні представник відповідача зазначає, що так, як дана справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження і є справою незначної складності, то участь адвоката взагалі була не обов`язковою.

Також, заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн., складає майже 13.71% від різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, і тому вважаємо, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн., є завищеним та неспівмірним зі складністю справи, ціною позову та/або значенням справи для сторони. Крім того, відповідач не погоджується з розміром гонорару адвокату позивача, адже гонорар адвокату Іванову О.В., за надану правову допомогу у розмірі 5000 гривень становить майже 2,6 прожиткових мінімумів на працездатних осіб з 1 січня 2019 року, 1,19 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, а також мінімальну заробітну плату у погодинному розмірі за 198,97 годин роботи. В той же час позовна заява складається з 9 сторінок, з них сторінка 1 містить назву суду та реквізити сторін у справі, а остання сторінка містить вимоги позивача та перелік доданих документів, а отже фактично позовна заява складається з 7 сторінок.

Відповідач звертає увагу на те, що позивачем не подано доказів відображення адвокатом Івановим О.В., доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, отриманих від ОСОБА_1 , шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року №481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за №1686/24218.

Зазначений позивачем розмір витрат, пов`язаних із прибуття до суду на загальну суму 1895,45 грн. перевищує граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ.

При цьому, положеннями ст.138 КАС України не передбачено компенсації витрат, пов`язаних в відправленням поштової кореспонденції, а тому вимога позивача про стягнення витрат на відправлення поштової кореспонденції в розмірі 259 грн. задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про відшкодування вартості послуг перекладача у розмірі 220 грн., на переконання відповдіача не відноситься до судових витрат та не підлягає задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.3 ст.132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Стаття 134 КАС України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7 ст.139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

Так, позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 01.02.2019 року, відповідно до якого гонорар адвоката становить 5000 грн. При цьому, в п.4.4 даного договору зазначено, що розмір гонорару не включає фактичні витрати, пов`язанні з виконанням доручень клієнта (відрядження, проживання в готелях, транспортні витрати, добові, тощо). Дані витрати оплачуються клієнтом адвокату окремо, згідно наданих адвокатом підтверджуючих документів.

Згідно із положенням ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Суд вважає, що розмір гонорару відповідача за надання правової допомоги по даній справі є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони. Суд вважає, що 5 годин, які адвокат витратив на підготовку позову та клопотання про витребування доказів є цілком ймовірними для даної категорії справ, а тому посилання відповідача на те, що позов містить тільки 9 аркушів не є достатнім обґрунтуванням не співмірності затраченого часу та, як результат, позову на 9 аркушах.

При цьому участь адвоката позивача у судових засіданнях, що передбачено актом №1 від 09.02.2019 року про надані адвокатом послуг, підтверджується протоколами судових засідань від 07.05.2019 року та від 21.05.2019 року.

Отже, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію обґрунтованих дій позивача, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та запровадження певних запобіжників від можливих зловживань з боку учасників судового процесу та осіб, які надають правничу допомогу, зокрема, неможливості стягнення необґрунтовано завищених витрат на правничу допомогу.

Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права, однак відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо однак, вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що гонорар позивача та надана згідно договору правнича допомога є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботою, наданими послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, а тому витрати позивача на правову допомогу в розмірі 5000 грн., підлягають стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань.

Стосовно відшкодування витрат, необхідних для надання правничої допомоги по договору про надання правової допомоги від 01.02.2019 року, що визначені в акті №1.

Відповідно до акту №1 від 24.05.2019 року адвокатом позивача понесені витрати, які йому компенсовано позивачем, а саме: витрати на відправлення до суд та відповідачу позовної заяви, виправленої позовної заяви та відповіді на відзив Укрпоштою, проїзд з м.Кропивницького до м.Одеси на судові засідання 07.05.2019 року та 21.05.2019 року, та добові в загальній сумі 2154,45 грн. В підтвердження витрат адвокатом позивача надано до суду квитки на потяг на 07.05.2019 року та 21.05.2019 року (та у зворотній бік), чеки направлення Укрпоштою кореспонденції до суд та відповідачу. Стосовно добових адвокатом надано роздруківку з сайту «бухгалтер 911», в якій зазначений розмір добових в межах території України в максимальному розмірі 417,30 грн.

Відповідно до пп. «а» пп. 170.9.1 ПКУ максимальний розмір неоподатковуваних добових у 2019 році становить не більш ніж 417,30 грн за добу (0,1% від розміру мінімальної зарплати, визначеної станом на 1 січня податкового року, за кожен день відрядження).

Суд зазначає, що адвокатом позивача в підтвердження оплати понесених витрат в розмірі 2154,45 грн. надано скріншот з телефону здійсненого ОСОБА_1 перерахунку коштів в розмірі 2154,45 грн.

З огляду на викладене та врахувавши надані адвокатом докази для підтвердження стягнення з відповідача понесених позивачем витрат необхідних для надання правової допомоги, суд вважає необґрунтованим стягнення з відповідача таких витрат в розмірі 2154,45 грн., адже адвокатом не надано до суду належних доказів на підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат в розмірі 2154,45 грн. для надання правничої допомоги по договору про надання правової допомоги від 01.02.2019 року, що визначені в акті №1.

Щодо стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань витрати позивача на оплату послуг перекладу у розмірі 220 (двісті двадцять) гривень, суд зазначає, що обґрунтованих доказів на задоволення клопотання позивача в цій частині адвокатом до суду не надано.

Отже, з огляду на викладене та врахувавши надані документи на підтвердження витрат на правову допомогу та пов`язаних з прибуттям представника до суду, суд дійшов висновку, що заявлений їх розмір є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (послугами) та часом її розгляду, у зв`язку із чим заява представника позивача підлягає частковому задоволенню.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати розподілити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС України про визнання незаконним та скасування рішення від 17.01.2019 року про коригування митної вартості товарів №UA500000/2019/000155/2 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Одеської митниці ДФС від 17.01.2019 року про коригування митної вартості товарів №UA500000/2019/000155/2.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) та витрати позивача на оплату правової допомоги у сумі 5000 (п`ять тисяч) грн., за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці ДФС.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );

Відповідач: Одеська митниця ДФС (, адреса: вул.Гайдара, 21-а, м.Одеса, 65078);

Суддя П.П.Марин

.