Справа № 400/766/19
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 р. № 400/766/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у письмовому провдженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

про:визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.10.2017 № 1696-13,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі відповідач) з вимогою визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області №1696-13 від 19.10.2017р.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначила, що податкове повідомлення-рішення, яке оскаржується не відповідає нормам Податкового кодексу України (далі ПК України), а саме ст.266 ПК України. Об`єктом оподаткування відповідно до приписів 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Відповідно до пп.266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України (у редакції, що діяла у 2016 році) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 3 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. Згідно з пп. «б» пп.266.4.1 п.266.4 ст.266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів. Згідно норм ПК України, податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки є податком, що встановлюється та належить до компетенції місцевих рад із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв.

Позивач вказує в позові, що в 2016 році Миколаївською міською радою не приймалось жодних рішень стосовно податку на майно з урахуванням змін, які були внесені до Податкового Кодексу України - Законом України №909 від 24.12.2015, в тому числі щодо застосування п.п. "ґ" п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України відповідно до якого за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів «а» - «г» цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку). Відповідно бюджетним періодом, в якому починає застосовуватися новий вид податку до об`єктів оподаткування, визначених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-УІ11 від 24.12.2015р., є 2017 рік.

Зважаючи на викладене, позивач вважає, що збільшення їй у 2016 році суми податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 25000 грн. є передчасним та безпідставним, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає у відзиві, що висновки позивача викладені в позовній заяві є хибними з підстав невірного тлумачення норм законодавства та змін до нього. Миколаївська міська рада 7 липня 2011 р. прийняла рішення № 7/3 "Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва" (надалі - Рішення № 7/3), яким також затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке є чинним до сьогодні і до якого Рішенням № 46/24 тільки вносились зміни. Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, запроваджений у 2010 р. і елементи цього податку, передбачені Рішенням № 7/3 у 2011 р., залишились незмінними із прийняттям Рішення 46/24, а тому твердження позивача про порушення принципу стабільності є безпідставними, а прийняте відповідачем рішення про нарахування позивачу податку за 2016 рік в сумі 36079,12грн. є правомірним.

Ухвалою суду від 21.03.2019 року провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 9 ст.205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані у справі, перевіривши їх зібраними у справі доказами, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку про таке.

ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 1/2 частини будинку з 07.05.2002 року, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок (а.с. 12). Житловий будинок, що належить позивачу має загальну площу 522кв.метри.

08.02.2019р. позивач, ознайомившись з матеріалами справи № 400/3084/18 дізналась про наявність податкового повідомлення-рішення, винесеного відповідачем 19.10.2017р. за № 1696-13 про зобов`язання позивача сплатити податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки в розмірі 36079,12грн.

Не погоджуючись з податковим повідомленнямрішенням, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки регулюється ст.266 ПК України.

Згідно п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст.266 Кодексу, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Кодексу, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку (далі - ППР), та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

У відповідності до п.п.266.3.2 п.266.3 ст.266 Кодексу базою оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб,обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків,зокрема документів на право власності.

Згідно матеріалів справи, у 2016 році у фізичної особи ОСОБА_1 на праві приватної власності перебував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 522 кв. метрів.

Згідно зі ст. п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 Кодексу - ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської,селищної,міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад,залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати,встановленої законом на 1 січня звідного податкового року,за 1 кв.м. бази оподаткування.

Також зазначаємо, що починаючи з 2016 року Законом № 909-VIII ст. 266 п. 266.7. пп. 266.7.1. ПК України доповнено новим підпунктом "ґ" такого змісту, що за наявності у власника платника податку об`єкта (об`єктів ) житлової нерухомості ,у тому числі його частки,що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку,загальна площа якого перевищує 300 кв.м. (для квартири) та/або 500 кв.м. (для будинку),сума податку,розрахована відповідно до п.п. «а» - «г» цього підпункту,збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

З матеріалів справи вбачається, що згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності ОСОБА_1 . перебуває житловий будинок загальною площею 522 кв.м.

522 кв.м - 120 кв.м. = 402 кв.м (площа, що підлягає оподаткуванню)

402 кв.м х 27,56 (1378 мин. з/п за 2016 р. х 2 %) = 11079,12 грн.

11079,12 + 25000 = 36079,12 грн.

28 грудня 2014 р. Законом України № 71-VІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" (надалі - Закон № 71 -VIII) стаття 265 ПК України була викладена в такій редакції: податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю. Цей Закон набув чинності з 1 січня 2015 р.

Отже, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є одним з місцевих податків.

Стаття 12 п. 12.3. ПК України, в редакції станом на 2015 р., передбачала, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (ст. 12 п. 12.3. пп. 12.3.4. ПК України в редакції станом на 2015 р.).

18 березня 2015 р. рішенням Миколаївської міської ради № 46/24 (надалі - Рішення № 46/24) затверджено Положення про податок на майно.

Стаття 4 ПК України одним з принципів податкового законодавства України визначає принцип стабільності, який означає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Вищенаведені норм ПК України позивач трактує таким чином, що так як податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, запроваджено лише в грудні 2014 р., відповідно, порушено принцип стабільності, а саме не дотримано 6-місячний строк щодо внесення змін до елементів податків і рішення місцевої ради не оприлюднено в порядку і строки, передбачені ст. 12 п. 12.3. пп. 12.3.4. ПК України.

Суд не погоджується з думкою позивача та вважає таке тлумачення хибним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства виходячи з наступного.

Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не вводився як новий податок Законом № 71-VIII, як то вважає позивач. Такий податок був передбачений ст. 265 ПК України з моменту прийняття кодексу в грудні 2010 р., а названим Законом ст. 265 ПК України лише була викладена в новій редакції. Миколаївська міська рада 7 липня 2011 р. прийняла рішення № 7/3 "Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва" (надалі - Рішення № 7/3), яким також затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке є чинним до сьогодні і до якого Рішенням № 46/24 тільки вносились зміни.

Елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (платник податку, об`єкт оподаткування, база оподаткування, ставку податку, а також пільги із сплати податку) в обох рішеннях Миколаївської міської ради є незмінними.

Таким чином, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, запроваджений у 2010 р. і елементи цього податку, передбачені Рішенням № 7/3 у 2011 р., залишились незмінними із прийняттям Рішення 46/24, а тому твердження позивача про порушення принципу стабільності є безпідставними. Також, слід звернути увагу на те, що принцип стабільності у податковому законодавстві є декларативною нормою - ані ПК України, ані інший законодавчий акт не містять положень, які б кореспондували цьому принципу в частині відповідальності за його порушення.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону № 71-VIII, рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухоме податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податі реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Крім того, установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політик сфері господарської діяльності".

Таким чином, нарахування позивачу податку за 2016 р., в сумі 36079 грн., є правомірним.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін До Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році від грудня 2015 р. № 909-VIII (надалі - Закон № 909-VІІІ,) в 2016 році до прийняття рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12. пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України "Г засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок за 2016 рік, незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 04.09.2018 по справі №820/5457/17, від 26.06.2018 по справі №824/651/17-а та від 24.04.2018 по справі №803/1307/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин суд, оцінивши в сукупності надані докази, вважає необхідним в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задвооленні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іденттфікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов