Справа № 2340/4006/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4006/18 Суддя (судді) першої інстанції: В.П. Тимошенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко І.О., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ватутінського комунального виробничого підприємства "Водоканал"

на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року

у справі №2340/4006/18 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом Ватутінського комунального виробничого підприємства "Водоканал"

до відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області

третя особа: Ватутінська міська рада

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2018 року Ватутінське комунальне виробниче підприємство "Водоканал" звернулося до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області, в якому просило:

- визнати неправомірним та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення № від 27.06.2018 Форма "Д" за платежем "Податок на доходи фізичних осіб", яким нараховано суму грошових зобов`язань за штрафними (фінансовими ) санкціями (штрафами) 322378 грн. 12 коп., сума пені 135550 грн. 52 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перевіряємий період 2015 року з тих самих податків і зборів, по-перше, вже був охоплений попередніми перевірками, що є порушення вимог Податкового кодексу України в частині заборони проведення повторних документальних планових перевірок з питань та періодів, що були предметом таких же перевірок та які були охоплені під час попередніх перевірок платника податків. По-друге, податковим органом здійснено донарахування без дотримання 1095-денного строку давності, визначеного статтею 102 Податкового кодексу України. По-третє, самовільна зміна податковим органом призначення платежів та зарахування грошових коштів в рахунок погашення податкового боргу минулих періодів суперечить приписам п. 87.9 статті 87 Податкового кодексу України, оскільки спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Також не погоджується з порядком нарахування пені, оскільки в акті перевірки в таблиці порушень сплати ПДФО не вказано порушень за період з 01.01.2015, відповідно даного порушення не встановлено.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не в повному обсязі надано оцінку доводам позову, а також неповно з`ясовано всі обставин справи.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом при прийнятті рішення норм процесуального та матеріального права.

Відповідач та третя особа у судовому засіданні не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Ватутінське комунальне виробниче підприємство "Водоканал" зареєстроване юридичною особою 12 серпня 1996 року виконавчим комітетом Ватутінської міської ради Черкаської області; ідентифікаційний код 24359125, засновником є Ватутінська міська рада Черкаської області (, 20250, Черкаська область, м. Ватутіне, вул. Дружби, 8), види діяльності за КВЕД-2010, основний вид діяльності, який фактично здійснюється: збір, очищення та постачання води.

На підставі наказу Головного управління ДФС у Черкаській області від 16.04.2018 №740, направлень на перевірку, виданих Головним управлінням ДФС у Черкаській області від 26.04.2018 №771/23-00-14-010, №733/23-00-13-0409, з 27 квітня по 29 травня 2018 року посадовими особами Головного управління ДФС у Черкаській області проведено документальну планову виїзну перевірку Ватутінського комунального виробничого підприємства "Водоканал" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 з урахуванням п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України, відповідно до затвердженого плану перевірки.

За наслідками перевірки складено акт від 05.06.2018 №226/23-00-14-0107/24359125 (далі - акт перевірки), в якому встановлено ряд порушень податкового законодавства, зокрема:

- вимог п.п.163.1.2 п. 163.1 ст.163, п.п. 164.1.2 п. 164.1 ст. 164, п.п. 168.1.1, 168.1.5 п.168.1 ст. 168, п.п "а" п. 171.2. ст. 171, п.п "а" п. 176.2. ст. 176 Податкового кодексу України, в результаті чого несвоєчасно перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб за період з 01.12.2015 по 30.04.2016 на загальну суму 291184,98 грн.;

- вимог п.п.163.1.2 п. 163.1 ст. 163, п.п. 164.1.2 п. 164.1 ст. 164, п.п. 168.1.1, 168.1.5 п.168.1 ст. 168, п.п "а" п. 171.2. ст. 171, п.п "а" п. 176.2. ст. 176 Податкового кодексу України, в результаті чого несвоєчасно перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб за період з 01.05.2016 по 30.09.2017 на загальну суму 415414,43 грн.

На підставі акта перевірки, Головним управлінням ДФС у Черкаській області винесено податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 № про визначення суми грошового зобов`язання з податків і зборів, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 457928,64 грн.: за штрафними санкціями 322378,12 грн., сума пені відповідно до пп. 129.1.3 п. 129.1 ст. 129 Податкового кодексу України 135550,52 грн.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе, водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки. Штрафні санкції і пеня з податку на доходи фізичних осіб за оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням нараховані в межах строку давності, встановленого п. 102.1. ст.102 Податкового кодексу України та з правильним застосуванням пункту 126.1 статті 126 та пункту 127.1 статті 127 Податкового кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Нормами статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до п. 15.1. ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно з п. 38.2. ст. 38 Податкового кодексу України сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV цього Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету (п. 54.2. ст. 54 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 57.1. ст. 57 Податкового кодексу України податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.

Згідно з пп. 14.1.180. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу;

Пунктом 176.2 статті 176 Податкового кодексу України встановлено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані, зокрема, своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб регулюється розділом IV Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. 163.1.2. п. 163.1. ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є: доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Згідно з пп. 164.1.2. п. 164.1. ст. 164 Податкового кодексу України загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця.

Відповідно до пп. 164.2.1. п. 164.2. ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Підпунктом 168.1.1. пункту 168.1. статті 168 Податкового кодексу України передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (пп. 168.1.2. п. 168.1. ст. 168 Податкового кодексу України).

Відповідно до пп. 168.1.5. п. 168.1. ст. 168 Податкового кодексу України, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід (пп. 168.4.7. п. 168.4. ст. 168 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 126.1. ст. 126 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Згідно з п. 127.1. ст. 127 Податкового кодексу України ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, -

тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, -

тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, -

тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Виходячи з аналізу правових норм, колегія суддів зазначає, що стаття 127 Податкового кодексу України встановлює відповідальність за порушення правил нарахування та сплати податків у джерела виплати. Згідно цієї статті, підставою відповідальності є ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків.

Дане правопорушення може бути вчинено шляхом бездіяльності та полягати в ненарахуванні, неутриманні та/або несплаті податкового зобов`язання. Крім того, додатково встановлено умови вчинення такого правопорушення: до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків.

Відтак положення статті 127 Податкового кодексу України встановлюють міру відповідальності, яка покладається на платника податків, в тому числі і на податкового агента, саме за несплату (неперерахування) податків, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, при чому відповідність розміру штрафних санкцій за вчинення такого порушення визначається (обчислюється) не з часу затримки такої несплати, як передбачено статтею 126 Податкового кодексу України, а з кількості разів допущених таких порушень протягом певного періоду часу. Тобто склад порушення передбачає, що нарахування, сплата чи утримання податку не відбулися до чи на момент виплати доходу.

Водночас, положення статті 126 Податкового кодексу України застосовується у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання. При цьому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що якщо платник податку при виплаті вже нарахованої заробітної не здійснив одночасно з такою виплатою перерахування податку до бюджету, то в такому випадку підлягає застосуванню штраф в порядку статті 127 Податкового кодексу України і розмір такого штрафу залежить кількості разів допущених таких порушень.

Даний висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 22.03.2016 у справі № 813/6774/13-а.

Отже, щодо застосування до спірних правовідносин вимоги пункту 126.1 статті 126 та пункту 127.1 статті 127 Податкового кодексу України колегія суддів зауважує на таке.

Мотивом для визначення за податковим повідомленням-рішенням № від 27.06.2018 грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними (фінансовими ) санкціями (штрафами) в загальній сумі 322378 грн. 12 коп. слугували наступні висновки податкового органу:

про порушення граничних термінів сплати податку на доходи фізичних осіб із нарахованої та невиплаченої заробітної плати за грудень 2015 року - квітень 2016 року, що призвело до порушення пп. 163.1.2 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.2 п. 164.1 ст. 164, пп. 168.1.1, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, пп. «а» п. 171.2 ст. 171 та пп. «а» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, внаслідок чого застосовано штраф на підставі пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у розмірі 58236,99 грн.

про порушення граничних термінів сплати податку на доходи фізичних осіб із нарахованої та виплаченої заробітної плати за травень 2016 року - вересень 2016 року, серпень 2017 року, що призвело до порушення пп. 163.1.2 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.2 п. 164.1 ст. 164, пп. 168.1.1, пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, пп. «а» п. 171.2 ст. 171 та пп. «а» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, внаслідок чого застосовано штраф на підставі пункту 127.1 статті 127 Податкового кодексу України у розмірі 264141,13 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, щодо притягннення позивача до відповідальності в порядку статті 127 Податкового кодексу України за порушення граничних термінів сплати податку на доходи фізичних осіб із нарахованої та виплаченої заробітної плати за травень 2016 року - вересень 2016 року, серпень 2017 року, тобто за несплату податкового зобов`язання до виплати доходу саме в межах строків, передбачених для місячного податкового періоду, в якому нарахований такий дохід.

Крім того, позивача було притягнуто до відповідальності в порядку статті 126 Податкового кодексу України також за порушення граничних термінів сплати податку на доходи фізичних осіб із нарахованої заробітної плати за грудень 2015 року - квітень 2016 року, однак невиплаченої.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, що ним за грудень 2015 року - квітень 2016 року оподатковуваний дохід був нарахований, але не виплачений, при цьому податок на доходи фізичних осіб перераховано з порушенням строків, передбачених для місячного податкового періоду, в якому нарахований такий дохід.

В той же час, за травень 2016 року - вересень 2016 року та серпень 2017 року дохід був не лише нарахований, але й виплачений, при цьому під час такої виплати не перераховано до бюджету податок з доходу.

Між тим, у разі невиплати платником податку вже нарахованої заробітної плати, а також не перерахування з такої заробітної плати до бюджету податку у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду, підлягає застосуванню санкція передбачена статтею 126 Податкового кодексу України, розмір якої прямо залежить від часу затримки такої сплати.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, не спростованим доводами апеляційної скарги, про те, що спірне податкове повідомлення-рішення в частині застосування штрафу в порядку пункту 126.1 статті 126 та пункту 127.1 статті 127 Податкового кодексу України є таким, що ґрунтується на нормах закону.

Пунктом 114.1 статті 114 Податкового кодексу України регламентовано, що граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 129.1.3. п 129.1. ст. 129 Податкового кодексу України при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного платником податків або податковим агентом, у тому числі у разі внесення змін до податкової звітності внаслідок самостійного виявлення платником податків помилок відповідно до статті 50 цього Кодексу, - після спливу 90 календарних днів (270 календарних днів у разі здійснення платником податків самостійного коригування відповідно до підпункту 39.5.4 пункту 39.5 статті 39 цього Кодексу), наступних за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання.

Згідно з п 129.4 ст. 129 Податкового кодексу України на суми грошового зобов`язання, визначеного підпунктами 129.1.1 та 129.1.2 пункту 129.1 цієї статті (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені), та в інших випадках визначення пені відповідно до вимог цього Кодексу, коли її розмір не встановлений, нараховується пеня за кожний календарний день прострочення сплати грошового зобов`язання, включаючи день погашення, з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день.

Відповідно до п. 102.1. ст. 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Згідно позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 24.12.2010 у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Foods and Goods L.T.D.» до Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області, про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Як вбачається з матеріалів справи податковим органом було проведено документальну планову виїзну перевірку.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно зазначено, що предметом розгляду даного спору має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого перевіряється контролюючими органами.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для відступу від наведеної правової позиції Верховного Суду України.

Стосовно доводів позивача про протиправність та відсутність підстав і обставин для проведення повторної планової перевірки вчетверте з ПДФО за один і той же період 2015 року, колегія суддів вважає за необхідне відзначити про те, що обмеження щодо повторної перевірки питань, що були охоплені під час попередніх перевірок платника податків, встановлене п. 78.2 ст. 78 Податкового кодексу України, регламентує заборону проведення саме документальних позапланових перевірок.

Беручи до уваги, що спірне у даній справі податкове повідомлення-рішення прийнято за результатами планової перевірки, а також враховуючи, що інших обмежень Податковим кодексом України не встановлено, відтак твердження апелянта є такими, що невірно тлумачать норми права, а тому підлягають відхиленню як необґрунтовані.

Колегія суддів звертає увагу на те, що акт перевірки складено, а спірне податкове повідомлення рішення прийнято в червні 2018 року, відповідно граничним строком для нарахування пені є червень 2015 року.

Таким чином правомірним є розрахунок пені, наданого податковим органом.

Крім того, як зазначає сам податковий орган, та не спростовано апелянтом, з врахуванням статті 102 Податкового кодексу України пеня за своєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб у розмірі 65095,64 грн. не була включена до спірного повідомлення-рішення.

Оскільки акт перевірки складено, а спірне податкове повідомлення рішення прийнято в червні 2018 року, проте перше порушення, за яке застосовано штраф, відбулось у січні 2016 року, як наслідок не заслуговують на увагу твердження апелянта про здійснення податковим органом донарахування без дотримання 1095-денного строку давності, визначеного статтею 102 Податкового кодексу України.

Посилання апелянта на самовільну зміну податковим органом призначення платежів та зарахування грошових коштів в рахунок погашення податкового боргу минулих періодів суперечить приписам п. 87.9 статті 87 Податкового кодексу України, оскільки спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, колегія суддів не приймає до уваги як таке, що спростовується матеріалами справи (т. 1 а.с. 159-174).

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано документального підтвердження тих обставин та відносин, які супроводжують фактичне виконання такого роду операцій та у сукупності підтверджують їх реальне виконання, а відтак, і не доведено того, що обумовлені правочином отримані товарно-матеріальні цінності та послуги надані саме цим контрагентом.

Отже колегія суддів, враховуючи встановлені обставини справи, приходить до висновку, що судом першої інстанції було надано належну оцінку наданим доказам, а тому не вбачає необхідності в докладному аналізі інших доводів апеляційних скарг, оскільки вони не впливають на загальний висновок у справі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 27.06.2018 Форма "Д" за платежем "Податок на доходи фізичних осіб", яким нараховано суму грошових зобов`язань за штрафними (фінансовими ) санкціями (штрафами) 322378,12 грн., сума пені 135550,52 грн. є законним і обґрунтованим.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Ватутінського комунального виробничого підприємства "Водоканал" - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 13 червня 2019 року.