Справа № 826/276/17
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/276/17 Суддя (судді) першої інстанції: Літвінова А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції в Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 №13053-1305, з урахуванням змін, внесених рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про результати розгляду скарги від 17.08.2016 №5341/П/26-15-10-02-16.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона звільнена від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, оскільки земельна ділянка використовується нею для провадження її господарської діяльності.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та задовольнити позов у повному обсязі.

В судове засідання з`явилися представники сторін. Представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції. Представник відповідача просив залишити ухвалене рішення суду без змін, посилаючись на доводи, викладені в письмовому відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з того, що матеріали справи не містять доказів того, що земельна ділянка під належним позивачеві на праві приватної власності приміщенням, використовуються в іншій господарській діяльності позивача, ніж здача в оренду (найм) нежилого приміщення.

Апелянт в свою чергу, посилається на те, що частину будівлі в 2016 він використовував особисто у своїй господарській діяльності для розміщення перукарні, що не спростовував і сам відповідач. Докази про роботу перукарні (платіжні документи про сплату збору за спеціальне водокористування тощо) були додані позивачем. Надання власного нерухомого майна в оренду, а також послуги перукарень є основними видами підприємницької діяльності позивача. Ні господарське, ні податкове законодавство не містять будь-яких виключень стосовно оренди нерухомого майна з переліку видів господарської діяльності. Більше того, надання нерухомого майна в оренду включено до Свідоцтва про сплату єдиного податку як вид підприємницької діяльності позивача, на яку поширюється спрощена система оподаткування.

Вказує, що відповідно до ст.796 Цивільного кодексу України, яка регулює правовідносини оренди (найму) будівель і споруд, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму, у договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка передається наймачеві.

Отже, на думку апелянта, позиція суду стосовно того, що будівля використовується в господарській діяльності позивача (за КВЕДом 68.20), а земельна ділянка - ні, протирічить вимогам господарського, податкового законодавства і змісту свідоцтва про сплату єдиного податку саме за здійснення цього виду господарської діяльності.

Також посилається на практику ЄСПЛ, який в своїх рішеннях неодноразово звертав увагу, що закон має бути чітким і передбачуваним у застосуванні (рішення у справах «Серков проти України», «Щокін проти України», «Беєлер проти Італії» тощо).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі загальною площею 100, 3 кв. м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії НОМЕР_1 , наявною в матеріалах справи, ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 11.11.2009 за №0019203.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 починаючи з 01.01.2012 є платником єдиного податку за ставкою 5% 3 групи, що підтверджується копією свідоцтва платника єдиного податку від 16.05.2012 серія А №357708, яка міститься в матеріалах справи.

На підставі договору оренди нежилої будівлі від 29.12.2014 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 надав належну йому нежитлову будівлю загальною площею 100,3 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у тимчасове платне користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 .

Державною податковою інспекцією в Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві направлено позивачеві податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 №13053-1305, яким позивачеві нараховано податкове зобов`язання по сплаті земельного податку з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 86 488, 33 грн.

Рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 17.08.2016 №5341/П/26-15-10-2-16 про результати розгляду скарги, податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 №13053-1305 залишено без змін та збільшено суму земельного податку на 34 725, 90 грн. (оскільки Державною податковою інспекцією в Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві при первинному визначені суми грошового зобов`язання було невірно визначено економіко-планувальну зону).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 28.10.2016 №11329/П/99-99-11-03-01-25 про результати розгляду скарги податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 №13053-1305, з урахуванням рішення від 17.08.2016 №5341/П/26-15-10-2-16 про результати розгляду скарги, - залишено без змін.

Вважаючи податкове повідомлення-рішення від 27.04.2016 №13053-1305, з урахуванням рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про результати розгляду скарги від 17.08.2016 №5341/П/26-15-10-02-16, протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За змістом пунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до ст.269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Згідно із ст.270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Згідно з пункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Частиною першою та другою статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Пунктом 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (пункт 274.1 статті 274 Податкового кодексу України).

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

У пункті 269.2 статті 269 Податкового кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, сплачують земельний податок в особливому порядку, передбаченому главою 1 розділу XIV цього Кодексу (за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності).

Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Таким чином, спрощена система оподаткування не звільняє суб`єкта господарювання від виконання податкових зобов`язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб`єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежиле приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлена.

Як вбачається зі свідоцтва платника єдиного податку від 16.05.2012 серії НОМЕР_2 фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , одним з видів підприємницької діяльності позивача є здавання в оренду власного нерухомого майна.

На підставі договору оренди нежилої будівлі від 29.12.2014 позивач надав належну йому нежитлову будівлю загальною площею 100, 3 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 у тимчасове платне користування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 .

Позивач посилається на те, що використовує зазначену земельну ділянку у своїй господарській діяльності, адже частину будівлі в 2016 році він використовував особисто у своїй господарській діяльності для розміщення перукарні.

Проте, вказане свідчить про те, що позивач не використовує у власній господарській діяльності земельну ділянку, оскільки об`єктом підприємницької діяльності за вказаних обставин, є об`єкт нерухомості, а не земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований.

Як правильно вказав суд першої інстанції, оскільки відповідні приміщення використовуються не позивачем, а орендарем, отже, підстав для звільнення позивача від сплати земельного податку - немає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що сам порядок та нарахування земельного порядку позивачем не оскаржується.

Отже, підстави для звільнення позивача від слати земельного податку, передбачені в підпункті 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, в даному випадку відсутні, тому оскаржуване податкове повідомлення - рішення є обґрунтованим, а підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності та в межах апеляційної скарги, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши обставини справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Голосіївському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 18.06.2019