Справа № 1440/1801/18
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/1801/18
Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - доповідача - Потапчука В.О.

суддів - Семенюк Г.В.

- Шляхтицький О.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області, ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 року, прийнятого у порядку письмового провадження (суддя Мороз А.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 05.02.18 р. № 280-13

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (надалі - відповідач або ГУ ДФС), в якому просить суд визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення від 5 лютого 2018 р. № 280-13, яким їй визначені грошові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015-2017 р.р.

Свої вимоги позивач обґрунтував наступним: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, запроваджено наприкінці 2014 р. і нараховано йому за весь 2015 р., що суперечить принципу стабільності податкового законодавства, який вимагає прийняття рішення про введення нових та/або зміну існуючих податків або їх елементів, не пізніше ніж за півроку до початку нового бюджетного періоду. Рішення Миколаївської міської ради про встановлення місцевих податків на 2015 р., до яких відноситься і податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняте в березні того ж року, що так само суперечить принципу стабільності, з чого позивач робить висновок про те, що цей податок повинен був справлятись не раніше 1 січня 2016 р. Ставки податку на 2016 р. також були встановлені не за 6 місяців до початку цього року, а тому не повинні застосовуватись до позивача. За 2016 р. позивачу додатково нараховане грошове зобов`язання в розмірі 25 000,0 грн., але відповідне рішення міської ради не містить положень про встановлення додаткового платежу у вказаному розмірі. Крім того, позивач зазначає, що відповідач повинен був оподатковувати житлову площу будинку, а не загальну і ним невірно за 2016 і 2017 р.р. застосована пільга у вигляді площі, яка не підлягає оподаткуванню - замість вірної у 250 м2, відповідач застосував пільгу в розмірі 120 м2. На думку позивача, в 2017 р. вона була звільнена від сплати податку, так як її доходи у попередньому 2016 р. не перевищували прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня 2017 р.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 року позов задоволено частково: податкове повідомлення-рішення № 280-13, прийняте Головним управлінням ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) 5 лютого 2018 р. визнано протиправним і скасовано в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 р. в сумі 3 582,80 грн. (три тисячі п`ятсот вісімдесят дві гривні вісімдесят копійок) і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. в сумі 26 456,96 грн. (двадцять шість тисяч чотириста п`ятдесят шість гривень дев`яносто шість копійок).

В іншій частині податкове повідомлення-рішення № 280-13, прийняте Головним управлінням ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) 5 лютого 2018 р., залишено без змін.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у виді судового збору в розмірі 300,37 грн. (триста гривень тридцять сім копійок).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим позивач просить змінити оскаржуване рішення та визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення №280-13 Головного управління ДФС у Миколаївській області від 05.02.2018 року в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 р.у сумі 3962.15 грн., за 2016 р.в сумі 28582,80, за 2017 рік в сумі 26456,96 грн.

Зокрема, позивач зазначає, у контролюючого органу були відсутні правові підстави для донарахування податку за 2015р., оскільки запроваджені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобов`язання щодо сплати податку на майно, відмінне від земельної ділянки виникають у платників податків лише після 01 січня 2016 року, а Рішення Миколаївської міської ради №46/9 від 18.06.2015р., дія якого розповсюджувалась на 2016р. не містить положення про встановлення додаткового платежу з податку в розмірі 25000 грн. в разі, якщо загальна площа будинку перевищує 500 кв.м., хоча згідно вимог ПКУ встановлення місцевих податків належить до виключної компетенції міської ради (п.12.3 ст. 12 ПКУ).

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник Головного управління звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Окрім того, скаржник зазначає, що за базовий податковий період 2015 року сільські, селищні, міські ради мали змогу збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування встановлену 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 Кодексу. З 2016 року абзац шостий пп. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 Кодексу виключено. Таким чином, починаючи з 2016 року при розрахунку податку на нерухоме майно в частині пільгової площі застосовуються норми Кодексу, а не рішення сільських, селищних, міських рад або об`єднаних територіальних громад.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року, 27 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 311 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Обставини справи.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна площа об`єкта нерухомості складає 575,3 м2, а житлова 230,8 м2.

5 лютого 2018 р. ГУ ДФС прийняла спірне податкове повідомлення-рішення № 280-13, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки:

- за 2015 р. в розмірі 3 962,15 грн.,

- за 2016 р. в розмірі 37 548,07 грн.,

- за 2017 р. в розмірі 26 456,96 грн.,

а всього 67 967,18 грн.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", також відповідач помилково застосував пільгу у виді зменшення бази оподаткування на 120 м2, тоді як вірною є пільга у розмірі 250 м2., що призвело до невірного розрахунку податку, а тому за 2016 р. позивач повинен сплатити 25 000,0 грн. і 8 965,27 грн. податку, а всього 33 965,27 грн., а не 37 548,07 грн., як розрахувало ГУ ДФС.

Джерела права й акти їх застосування.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин):

Відповідно до пункту12.3 статті 12 Податкового кодексу України Сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно із підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Закон України від 28 грудня 2014 року №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" (далі - Закон №71-VIII).

Пункту 4 Прикінцевих положень Закону №71-VIII рекомендувати органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Оцінка суду.

Дослідивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції, встановлено за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Загальна площа об`єкта нерухомості складає 575,3 м2, а житлова 230,8 м2.

5 лютого 2018 р. ГУ ДФС прийняла спірне податкове повідомлення-рішення № 280-13, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки:

- за 2015 р. в розмірі 3 962,15 грн.,

- за 2016 р. в розмірі 37 548,07 грн.,

- за 2017 р. в розмірі 26 456,96 грн.,

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо донарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки,за 2015 рік , виходячи з наступного: встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 1 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки (для об`єктів нежитлової нерухомості). Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Враховуючи ухвалення Закону №71-VIII, яким запроваджено податок на майно (до складу якого включено й податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, лише 28 грудня 2014 року, а також відсутність доказів прийняття відповідною місцевою радою рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, до 15 липня 2014 року, апеляційний суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року по справі К/9901/37730/18.

Крім того,скасовуючи податкове повідомлення-рішення №280-13 в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у сумі 3582,80 грн., суд першої інстанції виходив з того, що в розрахунку податкового зобов`язання контролюючий орган помилково застосував пільгу у виді зменшення бази оподаткування на 120 кв.м., тоді як вірною є пільга у розмірі 250 кв.м, що призвело до невірного розрахунку податку, а тому за 2016 рік ОСОБА_1 повинна сплатити 25 000 грн. і. 8 965 грн. податку, а всього 33 965, 27 грн., а не 37 548,07 грн., як розрахувало ГУ ДФ Миколаївській області.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з того, що за базовий податковий період 2015 року сільські, селищні, міські ради мали змогу збільшувати граничну межу житлової нерухомості, на яку зменшується база оподаткування встановлену 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 Кодексу. З 2016 року абзац шостий пп. 266.4.1 п. 266. 4 ст. 266 Кодексу виключено. Таким чином, починаючи з 2016 року при розрахунку податку на нерухоме майно в частині пільгової площі застосовуються норми Кодексу, а не рішення сільських, селищних, міських, або об`єднаних територіальних громад.

Законом № 909-VIII ст. 266 п. 266.7. пп. 266.7.1. ПК України доповнено новим підпунктом "ґ" такого змісту - за наявності у власності платника податку об`єкта (об`єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів "а"-"г" цього підпункту, збільшується на 25 000 гривень на рік за кожен такий об`єкт житлової нерухомості (його частку).

Щодо нарахування податку за 2017 рік, то як встановлено судами,а саме з витягу з інтегрованої картки платника податків, відповідач самостійно скасував своє рішення в частині нарахування податку за цей рік і вилучив дані щодо податку за 2017 р. в розмірі 26 456,96 грн. з картки ОСОБА_1 .

А тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо скасування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. в сумі 26 456,96 грн. (двадцять шість тисяч чотириста п`ятдесят шість гривень дев`яносто шість копійок)

Доводи апеляційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області в частині правомірності нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині неправомірності нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню, щодо неправомірності нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік задоволенню не підлягають, оскільки ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. А тому апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 в цій частині та вважає їх безпідставними, не обґрунтованими та такими, що суперечить чинному законодавству.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1-5 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів, вважає, що неправильне застосування судом 1-ої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що знайшло своє відображення у неправильному тлумаченні закону, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи - є підставами для часткового задоволення апеляційної скарги позивачки та повного задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду 1-ої інстанції та ухвалення нової постанови про часткове задоволення позову.

Згідно ч.1-2 ст.308 КАС України ,суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційних скарг, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України ,за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Таким чином керуючись п.п.1, 4 ч.1 ст. 317 КАС України колегія суддів вважає за необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 частково.

Згідно ч.4 ст.243 КАС України,судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.311,315, 317, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області-задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 року - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Податкове повідомлення-рішення № 280-13, прийняте Головним управлінням ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) 5 лютого 2018 р. визнати протиправним і скасувати в частині нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 р. в сумі 3 962,15 грн. і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 р. в сумі 26 456,96 грн..

В іншій частині позову ОСОБА_1 -відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текс судового рішення складений та підписаний 13 червня 2019 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.