Справа № 0940/1272/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/1690/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Хобор Р.Б.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 Дем`яніва Ігора Михайловича та військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року (ухвалене головуючим-суддею Шумей М.В., час ухвалення судового рішення 11 год 05 хв у м. Івано-Франківську, час складання повного судового рішення 26 грудня 2018 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі В/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому з урахуванням зміни предмету позову просив скасувати накази командира В/ч НОМЕР_1 №153-РС від 31.08.2018 про звільнення з публічної служби, №223 від 31.08.2018 про виключення із списків особового складу частини, поновити на публічній службі, зобов`язати відповідача направити його на стаціонарне лікування до військового госпіталю ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця з дня набрання ним законної сили.

Позов мотивований тим, що оспорюваним наказом його було позбавлено права на проходження лікування у військовому госпіталі Чернівецького гарнізону.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 позов було задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано оспорювані накази, зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 у військовій службі на посаді командира відділення гаубичної самохідно-артилерійського взводу гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичної самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи управління 10 окремої гірсько-штурмової бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України та зобов`язано відповідача направити позивача на стаціонарне лікування до військового госпіталю Чернівецького гарнізону. Провадження по справі в частині вимог про скасування наказу №101-РС від 18.06.2018 було закрито.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представники сторін подали апеляційні скарги.

Апеляційна скарга, подана представником позивача ОСОБА_2 обґрунтована тим, що суд першої інстанції зобов`язаний був також скасувати наказ відповідача №101-РС від 18.06.2018. Тому просить змінити рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.12.2018, зазначивши у ньому про скасування наказу №101-РС від 18.06.2018.

В апеляційній скарзі, яка подана В/ч НОМЕР_1 , відповідач через невідповідність висновків суду обставинам справи просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що звільнення позивача здійснювалось на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон №2232-XII) (в редакції від 16.05.2018), оскільки Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення окремих питань проходження громадянами військової служби» №2397-VIII від 05.04.2018 (далі Закон №2397-VIII) станом на 18.06.2018 не набрав чинності. Крім того, доводи позивача про те, що його було позбавлено права на проходження лікування не відповідає дійсності, оскільки командуванням В/ч НОМЕР_1 було вжито заходів, зокрема, направлено військовослужбовця для проходження лікування, проте, останній не скористався таким правом та не подавав рапорт з клопотанням про відмову у погодженні поданого ним рапорту від 13.06.2018 про залишення на військовій службі на час проходження лікування. Саме тому, розгляду підлягало звернення позивача від 13.06.2018 щодо його звільнення з військової служби.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника Дем`яніва І.М., які підтримали апеляційну скаргу та заперечували проти апеляційної скарги відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника позивача слід задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю, вийшовши за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що старший солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проходив службу військову службу за контрактом на посаді командира відділення гаубичної самохідно-артилерійського взводу гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичної самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи В/ч НОМЕР_1 та був звільнений наказом Т.в.о.командира В/ч НОМЕР_1 №101-РС від 18.06.2018 з даної посади у відставку за пунктом «з» ч.8 ст.26 Закону №2232-XII (досягнення граничного віку перебування військовослужбовця у запасі, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).

Відповідно до пункту 2.3 наказу Т.в.о.командира В/ч НОМЕР_1 №160 від 18.06.2018 позивача було виключено зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Тисменицького районного військового комісаріату Івано-Франківської області (далі ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Одночасно в наказі зазначено, що ОСОБА_1 слід вважати таким, що справи та посаду здав 18.06.2018.

Прийняттю наведених вище наказів передував рапорт ОСОБА_1 від 13.06.2018, в якому він просив командира батареї клопотати перед вищим командуванням про звільнення його з лав Збройних Сил України за віком та після звільнення направити на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Не виявив бажання проходити службу у військовому резерві, вказавши на проведення з ним бесіди та відсутність претензій до командування частини. Також, в рапорті позивач висловив свою згоду з виключенням його зі списків частини.

Вказаний рапорт та висловлене у ньому клопотання було погоджене 14.06.2018.

Після чого, В/ч НОМЕР_1 було видано направлення за №317, зареєстроване 15.06.2018 за вих.№146, яким позивача було направлено на стаціонарне лікування у травматологічне відділення до Чернівецького військового госпіталю (В/ч НОМЕР_2 ) м. Чернівці.

У подальшому, пунктом 9 наказу Т.в.о.командира В/ч НОМЕР_1 №153-РС від 31.08.2018, наказ №101-РС від 18.06.2018 було викладено в іншій редакції, відповідно до якої ОСОБА_1 було звільнено у запас за п.п. «в» п.2 ч.5 ст.26 Закону №2232-XII (за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі). Відповідно до цього наказу ОСОБА_1 підлягав направленню на військовий облік до Тисменицького РВК.

На підставі наказу №153-РС від 31.08.2018 Т.в.о.командира В/ч НОМЕР_1 було видано наказ №223 від 31.08.2018, п.9 якого внесено зміни до наказу №160 від 18.06.2018 та скасовано абзац, як нереалізований п.п.2.3 п.2.

Відповідно до п.9 наказу №223 від 31.08.2018 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини та з всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_5 . У цьому ж наказі зазначено, що ОСОБА_1 справи та посаду здав 18.06.2018. Цим же наказом вирішено виплатити позивачу надбавку за особливості проходження військової служби згідно постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», а також щомісячну премію за особливий внесок у загальні результати служби за період з 01.06.2018 по 18.06.2018.

15.09.2018 командир В/ч НОМЕР_1 звернувся з листом за №1734 до начальника Чернівецького військового госпіталю (В/ч НОМЕР_2 ) м. Чернівці, в якому просив повідомити чи прибув на стаціонарне лікування позивач у період з 15.06.2018 по 17.06.2018 згідно направлення №317, у разі підтвердження даного факту надати копію відповідних документів, чи направлялось начальником госпіталю командиру В/ч НОМЕР_1 повідомлення про прибуття останнього у вказаний період, надавши відповідні копії такого повідомлення, а також у випадку проходження стаціонарного лікування позивачем після 17.06.2018 просив вказати перебування його на лікуванні із наданням копій відповідних документів.

За результатами розгляду вказаного листа, командиром В/ч НОМЕР_2 листом від 17.09.2018 за №2799 запитувача інформації було повідомлено про те, що старший солдат В/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 у Чернівецькому військовому госпіталі (В/ч НОМЕР_2 ) з 15.06.2018 по теперішній час на лікуванні не знаходився.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що проігнорувавши необхідність проходження позивачем медичного лікування, відповідач прийняв наказ від 18.06.2018 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, тим самим порушивши його право обрати одну з підстав звільнення за п. «б» або п. «в» ч.6 ст.26 Закону №2232-XII. Закриваючи провадження по справі в частині вимог про скасування наказу відповідача від 18.06.2018 на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України, суд першої інстанції вважав, що відповідачем самостійно були виправлені допущені при прийнятті наказу №101-РС від 18.06.2018 порушення.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких він прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню Закон №2232-XII та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі Положення).

У частині першій статті 2 Закону №2232-XII міститься визначення, за яким військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Статтею 22 цього Закону визначено граничний вік перебування на військовій службі, який відповідно до пункту п`ятого частини першої цієї статті для військовозобов`язаних та резервістів, які призиваються на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та військовослужбовців, які проходять військову службу під час особливого періоду встановлюється до досягнення граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві.

Згідно ч.1 ст.28 Закону №2232-XII, запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних.

Частиною другою цієї статті передбачено, що військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком, зокрема, перший розряд до 35 років та другий розряд до 60 років.

Як видно з матеріалів справи, на момент прийняття оспорюваних наказів та подання позивачем рапорту про його звільнення з військової служби за віком, останньому виповнилося 56 років.

Станом на день прийняття наказу від 18.06.2018 про звільнення позивача з військової служби на підставі п. «з» ч.8 ст.26 Закону №2232-XII діяла редакція цього нормативно-правового акту від 16.05.2018, якою було визначено таку підставу звільнення військовослужбовців з військової служби під час дії особливого періоду, як досягнення граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивувалась тим, що його було звільнено з підстав, що не передбачені Законом, зокрема, відсутність такої підстави, на яку відповідач покликався в наказі від 18.06.2018.

В подальшому при розгляді справи судом, відповідачем були прийняті накази від 31.08.2018, які ґрунтувалися на тому, що в попередніх наказах була допущена помилка формулювання підстав звільнення позивача з військової служби.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими доводами позивача та висновками відповідача, до яких він прийшов при прийнятті наказів від 31.08.2018.

Так, у відзиві на позовну заяву, відповідач, не погоджуючись з доводами позивача зазначає, що Закон №2397-VIII на час прийняття наказів від 18.06.2018 не набрав чинності, а тому підстава звільнення ОСОБА_3 була сформульована вірно.

З офіційного веб-сайту Верховної Ради України видно, що Закон України Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення окремих питань проходження громадянами військової служби (№2397-VIII), яким статтю 26 Закону №2232-XII було викладено в іншій редакції, було прийнято 05.04.2018 та на брав чинності 23.06.2018.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на момент прийняття наказів від 18.06.2018 про звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списку особового складу частини, застосуванню підлягав Закон №2232-XII в редакції від 16.05.2018, п. «з» ч.8 ст.26 якого була передбачена така підстава звільнення як досягнення граничного віку перебування військовослужбовця у запасі, якщо він не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Одночасно слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст.24 Закону №2232-XII (в редакції від 16.05.2018) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Як видно з матеріалів справи, як наказ №160 від 18.06.2018, так і наказ №223 від 31.08.2018 містять інформацію про те, що позивача було виключено зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення 18.06.2018 та направлено для зарахування на військовий облік до Тисменицького РВК. Також, в цих наказах зазначено, що ОСОБА_1 справи та посаду здав саме 18.06.2018. При цьому, наказом №223 від 31.08.2018 було вирішено питання виплати позивачу надбавки за особливості проходження військової служби та щомісячної премії за особливий внесок у загальні результати служби за період з 01.06.2018 по 18.06.2018.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з моменту виключення позивача зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення, який вказується у вище згадуваних наказах відповідача, правовідносини щодо проходження військової служби між сторонами припинилися.

У зв`язку з цим, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття оспорюваних позивачем наказів №153-РС та №223 від 31.08.2018, і, як наслідок, про наявність підстав для визнання їх протиправними та скасування.

Стосовно вирішення питання, яким можливо ефективно захистити порушені права, свободи та інтереси позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

23.10.2018 позивачем було подано до Івано-Франківського окружного адміністративного суду заяву про зміну предмета позову, в якому він просив скасувати лише накази відповідача від 31.08.2018 та поновити його на публічній службі, не згадуючи при цьому накази від 18.06.2018, про скасування яких він просив у попередніх заявах по суті.

Проте, на думку колегії суддів, скасування лише наказів від 31.08.2018 унеможливить задоволення вимоги позивача про поновлення його на публічній службі, оскільки таким чином, буде відновлена дія попередніх наказів від 18.06.2018.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Абзацом другим частини другої цієї статті передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На думку колегії суддів, порушені права, свободи та інтереси позивача можуть бути ефективно захищені у тому разі, якщо судом апеляційної інстанції буде надана правова оцінка наказам відповідача, які були прийняті 18.06.2018.

Надаючи правову оцінку наказам відповідача від 18.06.2018, колегія суддів приходить до висновку про їх протиправність та наявність підстав для їх скасування з врахуванням обставин та правових норм, описаних вище, якими визначено граничний вік перебування на військовій службі, якого позивач на момент їх прийняття та подання рапорту про звільнення з військової служби не досяг, оскільки відносився до другого розряду за віком, який становить 60 років.

Закриваючи провадження по справі в частині цих вимог на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України, зокрема, у випадку оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення, суд першої інстанції невірно застосувавши норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права.

Зокрема, це полягає в тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що позивач не досяг граничного віку перебування на службі, а також те, що вже 18.06.2018 припинилися відносини щодо проходження військової служби між сторонами, і, як наслідок у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття наказів від 31.08.2018.

Стосовно вимоги щодо зобов`язання відповідача направити позивача на стаціонарне лікування, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з огляду на те, що позивач не досяг граничного віку перебування на службі, а пунктом 235 Положення передбачено, що направлення військовослужбовців для визначення ступеня придатності до військової служби за станом здоров`я на обстеження до військово-лікарської комісії, висновки якої враховуються при визначенні підстав звільнення з військової служби здійснюється протягом 12 місяців до досягнення граничного віку перебування їх на військовій службі.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з наведених вище мотивів.

Згідно п.3, 4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 9, 12, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 Дем`яніва Ігора Михайловича та військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року по справі №0940/1272/18 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №101-РС від 18 червня 2018 року про звільнення старшого солдата ОСОБА_1 , командира відділення гаубичного самохідно-артилерійського взводу гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи управління 10 окремої гірсько-штурмової бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України з військової служби.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №160 від 18 червня 2018 року.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №153-РС від 31 серпня 2018 року про звільнення старшого солдата ОСОБА_1 , командира відділення гаубичного самохідно-артилерійського взводу гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи управління 10 окремої гірсько-штурмової бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України з військової служби.

Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 №223 від 31 серпня 2018 року.

Поновити ОСОБА_1 у військовій службі на посаді командира відділення гаубичної самохідно-артилерійського взводу гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичної самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи управління 10 окремої гірсько-штурмової бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

Рішення в частині поновлення на публічній службі виконати негайно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 18.06.2019.