Справа № 140/2790/18
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4655/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Валюх В.М.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність щодо не призначення пенсії за вислугу років та зобов`язати призначити і виплачувати пенсію за вислугу років на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» згідно заяви від 25 жовтня 2018 року за останні 60 календарних місяців роботи, починаючи з дати звернення - 26 жовтня 2018 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25 жовтня 2018 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років у порядку статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ (далі - Закон № 1697-VІІ). Рішенням Луцького ОУПФУ від 02 листопада 2018 року № 38 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону № 1697-VІІ відмовлено, оскільки страховий стаж позивача, який дає право на пенсію за вислугу років складає 25 років 0 місяців, з них 21 рік 0 місяців стажу, що дає право на пенсію за вислугу років згідно із статтею 86 Закону № 1697-VІІ, в тому числі 7 років 07 місяців - на посадах прокурорів, і є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років. Вважає бездіяльність Луцького ОУПФУ у призначенні пенсії за вислугу років невмотивованою, необґрунтованою та такою, що порушує гарантовані Конституцією України і законодавством України соціальні права на пенсійне забезпечення. Вважає, що відповідач не вказав, які саме посади та періоди страхового стажу в органах прокуратури не було враховано, у рішенні не вмотивовані причини не зарахування цього страхового стажу, а також необхідні для цього підстави із зазначенням правових норм. Крім того, на час звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років, з урахуванням періоду роботи на посадах прокурорів в органах прокуратури, половини строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі денної форми навчання, станом на жовтень 2018 року позивач має сукупний стаж роботи понад 21 рік 3 місяці, який дає право на пенсію згідно із статтею 86 Закону № 1697-VІІ. Вказує, що оскільки трудова діяльність розпочата з 01 липня 1993 року, тому він має загальний страховий стаж роботи, що дає право на пенсію згідно із статтею 86 Закону № 1697-VІІ, понад 25 років. Зазначає, що на його утриманні перебувають непрацездатні члени сім`ї (син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), у зв`язку із чим до пенсії за вислугу років повинна бути встановлена надбавка на утримання непрацездатних членів сім`ї.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно із статтею 86 Закону № 1697-VII, зараховується не будь-який стаж роботи, а лише той стаж роботи і на тих посадах, що визначені частиною шостою статті 86 Закону № 1697-VII. Так як, стаж роботи позивача у період з 01 липня 1993 року по 31 березня 1996 року на посадах діловода та юрисконсульта в ІПП "Імпресаріо" не може бути зарахований до вислуги років, що дає право на пенсію, оскільки стаж роботи на вказаних посадах не передбачений частиною шостою статті 86 Закону № 1697-VII, то обрахований відповідно до частини шостої статті 86 Закону № 1697-VII стаж роботи позивача на посадах прокурора та помічника прокурора (з урахуванням половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу денної форми навчання) становить менше 24 років. Тому відсутні правові підстави для призначення йому пенсії за вислугу років на підставі частини першої статті 86 вказаного Закону. Крім того, оскільки позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу у 24 роки, тому відсутні підстави для встановлення надбавки для непрацездатних членів сім`ї у порядку частини сьомої статті 86 Закону № 1697-VII.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень» до утворення місцевих прокуратур їх повноваження здійснюють міські, районні, міжрайонні, районні у містах прокуратури. Тому, правовий статус керівників міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур та прокурорів цих прокуратур є ідентичний правовому статусу керівників підрозділів місцевих прокуратур їх заступників і прокурорів. Таким чином, стаж роботи на посадах прокурорів в органах прокуратури станом на жовтень 2018 року становить понад 18 років 10 місяців. Також, період безперервного навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної державної форми навчання з 22 серпня 1994 року, далі переведений у зв`язку із зміною місця проживання, по 29 червня 1999 року, - становить 4 роки 10 місяців.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернувся до Луцького ОУПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно із статтею 86 Закону № 1697-VІІ, додавши пакет документів(а.с.52-80).

Рішенням за результатами розгляду заяви від 26 жовтня 2018 року щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 1697-VІІ від 02 листопада 2018 року № 38 Луцьке ОУПФУ визначило, що підстав для призначення пенсії за вислугу років згідно з поданими документами немає, оскільки страховий стаж позивача становить 25 років 0 місяців, з них 21 рік 0 місяців стажу, що дає право на вислугу років згідно із статтею 86 Закону № 1697-VІІ, в т.ч. 7 років 7 місяців на посадах прокурорів(а.с.46).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 того ж Закону пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Частиною 6 ст. 86 вищевказаного Закону встановлено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Із відзиву на позовну заяву, рішення від 02 листопада 2018 року № 38 та розрахунків стажу слідує, що в ході розгляду поданих позивачем документів до вислуги років відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» було зараховано такі періоди: з 30 листопада 1999 року по 29 квітня 2004 року на посаді помічника прокурора Іваничівського району; з 30 квітня 2004 року по 25 травня 2004 року на посаді прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах прокуратури Волинської області; з 26 травня 2004 року по 03 березня 2011 року на посадах помічника прокурора Іваничівського району, помічника Володимир-Волинського міжрайонного прокурора; з 04 березня 2011 року по 30 вересня 2018 року на посадах прокурора відділів прокуратури області та прокурора прокуратури Іваничівського району; з 01 квітня 1996 року по 25 червня 1999 року - половина строку навчання на денній формі у Львівському державному університеті імені Івана Франка(а.с.48-51).

Також, до загального страхового стажу позивача було зараховано період роботи з 01 липня 1993 року по 31 березня 1996 року на посадах діловода та юрисконсульта в ІПП "Імпресаріо".

Аналізуючи вищенаведене, за результатами розгляду заяви позивача було встановлено, що його загальний страховий стаж становить 25 років 4 дні, тоді як стаж за вислугу років, обрахований відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», складає 21 повний рік, що є меншим за стаж у 24 роки, який є необхідним відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» для призначення пенсії за вислугу років.

Щодо доводів позивача про те, що він має сукупний стаж роботи понад 21 рік 3 місяці, який дає йому право на пенсію згідно із ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», та оскільки трудову діяльність позивач розпочав з 01 липня 1993 року, має у зв`язку із цим загальний страховий стаж роботи понад 25 років, тому йому повинна бути призначена пенсія згідно із ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», то колегія суддів зазначає наступне.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно із статтею 86 Закону України «Про прокуратуру», зараховується не будь-який стаж роботи, а лише той стаж роботи і на тих посадах, що визначені ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Колегія суддів вважає, що стаж роботи позивача у період з 01 липня 1993 року по 31 березня 1996 року на посадах діловода та юрисконсульта в ІПП "Імпресаріо" не може бути зарахований до вислуги років, що дає право на пенсію, оскільки робота на вказаних посадах не відноситься до посад державної служби чи інших посад, передбачених ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 10 липня 2018 року у справі № 428/8222/17.

Крім того, колегія суддів зазначає, що надані позивачем докази на підтвердження його стажу роботи, станом на 25 жовтня 2018 року з урахуванням половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу денної форми навчання, також не надають йому права на призначення пенсії за вислугу років, оскільки зазначений стаж не є достатнім для призначення пенсії відповідно до ст. 86 Закон України «Про прокуратуру».

Також, так як позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу у 24 роки, тому відсутні підстави для встановлення надбавки для непрацездатних членів сім`ї у порядку ч. 7 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що загальна вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», на час його звернення до відповідача є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру», оскільки складає менше ніж 24 роки, а тому рішенням відповідача від 02 листопада 2018 року № 38 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років є правомірним.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року у справі № 140/2790/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін