Справа № 520/3014/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 р.Справа № 520/3014/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка" на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків, повний текст складено 24.04.19 року по справі № 520/3014/19

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка"

до Державного реєстратора Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області Кривошей Віталія Олександровича

про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка" звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними дії Державного реєстратора Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області Кривошей Віталія Олександровича під час проведення державної реєстрації договору оренди землі б/н від 01.07.2017 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством Гниличанська Нива.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2019 р. закрито провадження у справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка" до Державного реєстратора Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області Кривошей Віталія Олександровича про визнання протиправними дій.

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка" , не погодившись з ухвалою суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає , що саме дії державного реєстратора Великобурлуцької РДА Кривошей Віталія Олександровича є первинними, оскільки він в порушення Закону України № 1952-1V від 1 липня 2004 року (п. З ст. 10) не запитав інформацію в Старосалтівській селищній раді щодо прав на земельну ділянку ОСОБА_1 крім того в порушення Постанов КМУ № 2073 від 25.12.1998 року та № 119 від 24.01.2000 року останній здійснив державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки яка на момент реєстрації вже здана іншому суб`єкту господарювання в оренду ще в 2007році, а договір оренди зареєстрований між Лозовим І ОСОБА_2 та СЛОВ АФ ім. Т. Г. Шевченка відповідно до Закону державним реєстратором Лозебним О. А. 17.06.2008 року. Даний договір є дійсним, ніколи і ніким не оскаржувався, регулярно отримувалася орендна плата. За великим рахунком СЛОВ АФ ім. Т. Г. Шевченка не цікавить зміст «іншого договору» який зареєстрував відповідач, і підприємство не має претензій до третьої сторони). На сьогодні встановлений факт порушення законодавства України державним реєстратором Кривошей Віталієм Олександровичем, а отже його дії є протиправними. Розгляд позовної заяви відповідно до ст. 2, ст. З, п.1 ст. 5, ст. 19 КАСУ повинен здійснюватися саме адміністративним судом, що протирічить ухвалі суду першої інстанції. Просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2019 року по справі № 520/3014/19 повністю. Визнати протиправними дії Державного реєстратора Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області Кривошей Віталія Олександровича під час проведення державної реєстрації договору оренди землі б/н від 01.07.2017 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Гниличанська Нива».

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу , вважає її необґрунтованою, безпідставною та такою , що не підлягає задоволенню, просить ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2019 року залишити без змін. Провести розгляд адміністративної справи за відсутності відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги та обґрунтування апеляційної скарги , просив її задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Порушуючи питання про визнання протиправними дій Державного реєстратора Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області Кривошей Віталія Олександровича під час проведення державної реєстрації договору оренди землі б/н від 01.07.2017 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Гниличанська Нива», Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що у реєстратора в порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не було законних підстав для реєстрації договору оренди, оскільки є договір оренди землі між Позивачем та ОСОБА_1 на цю ж земельну ділянку, а тому такі дії реєстратора порушують права Позивача, як орендаря землі.

Закриваючи провадження у справі , суд першої інстанції виходив з того , що у цій справі заявлено позов на захист приватного інтересу. Здійснення такого захисту судом напряму залежить від вирішення питання, кому саме належить право оренди спірними земельними ділянками, і відповідно правомірності набуття такого права, відповідно до норм земельного та цивільного законодавства, а оскаржувані дії реєстратора є лише наслідком реалізації сторонами у справі прав на спірне нерухоме майно, тобто є похідними вимогами, у зв`язку з чим, ураховуючи суб`єктний склад спірних правовідносин, така справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) передбачено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно пунктом 2 частини першої цієї ж статті публічно-правовий спір це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року (справа № 817/2398/15, переведення № 11-354апп18).

При цьому , визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2018 року №11-377апп18 дійшла висновку, що розгляд позовних вимог особи (яка не була заявником щодо реєстраційних дій) до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у відповідному державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Аналогічна правова позиція викладалася Верховним судом, зокрема, у постанові від 23.04.2019 року за № 823/464/16.

В даному випадку, між державним реєстратором Кривошей В. О. та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» не виник публічний - правовий спір, оскільки оскаржувані дії стосуються державної реєстрації прав іншої особи, а не позивача (апелянта). Спірні правовідносини пов`язані з порушенням майнових прав позивача, тобто цей спір не є публічно-правовим, а носить приватно-правовий характер і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що даний спір підлягає до розгляду в цивільному судочинстві.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Така інституціональна складова права на справедливий суд, як «суд, встановлений законом» є широким за своїм змістом поняттям.

Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена ЄСПЛ у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» та полягає у такому:

«Відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» (Coeme and Others v. Belgium), № № 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII).

Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)».

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

У справі, що розглядається значення має юрисдикційна складова права на «суд, встановлений законом», оскільки перебуває у тісному взаємозв`язку з таким процесуальним інститутом, як компетенція судів щодо розгляду справ. Наявність проблеми української правової системи, пов`язаної з недостатньо чіткими критеріями розмежування компетенції між судами загальної юрисдикції, призводить до так званого «конфлікту юрисдикцій», внаслідок чого порушується право людини на судовий захист. Це, в свою чергу, стає об`єктом дослідження в Європейському суді в аспекті порушення права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд), яке безпосередньо у тексті ст. 6 Конвенції не значиться, але було сформульоване вперше у справі «Голдер проти Об`єднаного Королівства».

Тому, з врахуванням послідовно висловленої позиції Великої Палати Верховного Суду, необхідності дотримання балансу у захисті прав учасників спору, що розглядається, підстав для визнання даного спору таким, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства немає.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка" залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2019 року по справі № 520/3014/19 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 18.06.2019 року