Справа № 500/606/19
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/606/19

23 травня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Хрущ В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання - Осадчука І.О.;

представника позивача - Цимбалюка П.А.;

представник відповідача - Федорів Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС України у Тернопільській області, про:

- визнання протиправною бездіяльності, яка виразилась у відмові зарахувати до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року;

- зобов`язання зарахувати до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року;

- зобов`язання здійснити нарахування та виплату надбавки за вислугу років, починаючи з 04.02.2002 року, із врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року;

- зобов`язання здійснити перерахунок та виплату відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002 року, із врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС України у Тернопільській області (далі ГУ ДФС у Тернопільській області, відповідач), з наступними позовними вимогами:

- визнання протиправною бездіяльності, яка виразилась у відмові зарахувати до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року;

- зобов`язання зарахувати до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року;

- зобов`язання здійснити нарахування та виплату надбавки за вислугу років, починаючи з 04.02.2002 року, із врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року;

- зобов`язання здійснити перерахунок та виплату відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002 року, із врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.10.2018 року він звернувся до ГУ ДФС у Тернопільській області із заявою щодо зарахування до його вислуги років стажу роботи в органах Державної податкової служби на державній службі за період з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року, відповідно до вимог пункту "и" статті 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Проте, 06.10.2018 року ГУ ДФС у Тернопільській області надало позивачу відповідь №3369/6/19-00-04-19/21246, в якій повідомило про відмову йому у зарахуванні стажу роботи в органах Державної податкової служби на державній службі, у зв`язку з тим, що центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання державної фінансової політики, не затверджений перелік посад в органах податкової міліції, при переході на які до вислуги років може бути зарахований попередній стаж роботи в державних органах. Не погодившись із вказаною відмовою у зарахуванні стажу роботи на державній службі до вислуги років, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою судді від 13.03.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 10.04.2019 року.

08.04.2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, в якому на обґрунтування заперечень щодо заявлених позовних вимог зазначено, що, на думку відповідача підстави для застосування до ОСОБА_1 норм пункту и статті 17 далі Закону №2262 при зарахуванні до вислуги років для призначення пенсії часу роботи в державних органах відсутні, оскільки ОСОБА_1 не переходив з державної служби на посади офіцерського та начальницького складу податкової міліції, а при переході з державної служби в органи податкової міліції, не обіймав посади, які віднесені до переліку посад апарату Міністерства внутрішніх справ України, у разі переходу на які до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в державних органах згідно Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 17.03.2015 року №287 Про затвердження Переліку посад апарату Міністерства внутрішніх справ України, у разі переходу на які до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в державних органах, а саме: Перший заступник Міністра, заступник Міністра - керівник апарату, заступник Міністра, заступник Міністра - начальник Головного слідчого управління, заступник Міністра з питань європейської інтеграції, начальники департаменту, головного управління, управління та їх заступники. Також, вказано, що відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 р. № 2262-ХП під дію, якого підпадає позивач, передбачено гарантії формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії, однак вимоги Закону №2262 не поширюються на порядок обчислення та нарахування надбавки за вислугу років, та здійснення перерахунку і виплати відпускних, лікарняних, премій під час проходження служби. Тому позовні вимоги є безпідставними.

09.04.2019 року на електрону адресу суду надійшла заява від позивача про відкладення розгляду справи.

У зв`язку з чим, судове засідання з 10.04.2019 року відкладене на 25.04.2019 року.

25.04.2019 року на електрону адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, в якій також зазначено, що позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Цього ж дня, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із перебуванням представника відповідача, який супроводжує дану справу, у відпустці.

Судове засідання 25.04.2019 року відкладено на 14.05.2019 року.

У судовому засіданні 14.05.2019 року продовжено строки розгляду справи та оголошено перерву у судовому засіданні до 23.05.2019 року.

23.05.2019 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, наведених у позовній заяві та поясненнях наданих суду, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, наведених у відзиві на адміністративний позов, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії трудової книжки НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , працював:

- з 23.06.1999 року по 21.09.1999 року на посаді старшого державного податкового ревізора інспектора відділу документальних перевірок юридичних осіб ДПІ у Теребовлянському районі;

- з 21.09.1999 року по 16.03.2001 року на посаді старшого державного податкового ревізора інспектора відділу документальних перевірок юридичних осіб ДПІ у Теребовлянському районі;

- з 16.03.2001 року по 19.06.2001 року на посаді заступника начальника відділу податкового аудиту ДПІ у Теребовлянському районі;

- 19.06.2001 року звільнений з роботи по переводу в Управління податкової міліції ДПА в Тернопільській області;

- 19.06.2001 року прийнятий на роботу по переводу в Управління податкової міліції ДПА в Тернопільській області;

- з 19.06.2001 року по 04.02.2002 року на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора відділу по боротьбі з приховуванням неоподаткованих доходів управління з боротьби з приховуванням неоподаткованих доходів і відмивання доходів одержаних незаконним шляхом управління податкової міліції ДПА в Тернопільській області;

- 04.02.2002 року звільнений з роботи за пунктом 1 статті 36 КЗпП України;

- 05.02.2002 року прийнятий на службу в органи податкової міліції і по теперішній час працює на посадах в органах податкової міліції.

На даний час, ОСОБА_1 перебуває на посаді першого заступника начальника оперативного управління ГУ ДФС у Тернопільській, присвоєно спеціальне звання - полковник податкової міліції.

Крім того, судом також встановлено, що 23.06.1999 року позивач прийняв присягу державного службовця, а з 30.12.1999 року - йому було присвоєне спеціальне звання інспектора податкової служби ІІІ-го рангу.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.10.2018 року позивач звернувся до ГУ ДФС у Тернопільській області з проханням зарахувати до його вислуги років стаж роботи у державній службі за період з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року відповідно до вимог пункту "и" статті 17 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

06.10.2018 року ГУ ДФС у Тернопільській області надано відповідь за №3369/6/19-00-04-19/21246, згідно якої позивачу відмовлено у зарахуванні до вислуги років час роботи в органах Державної податкової служби, з посиланням на те, що центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання державної фінансової політики, не затверджений перелік посад в органах державної податкової служби України, період роботи на яких може бути зарахований до вислуги років.

Не погодившись із даною відповіддю, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір у даній адміністративній справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 1 Закону України Про державну службу визначено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну службу», посадовими особами вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно - розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі-Закон № 889-VIII), стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Згідно з положеннями абзаців 1-3 пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283 (діяла до набрання чинності Законом № 889-VIII), до стажу державної служби зараховується роботи (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України Про державну службу, а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань Держзвязку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Спеціальним законом, що визначає статус державної податкової служби України, її функції та правові основи діяльності, є Закон України від 04.12.1990 року №509-ХІІ Про державну податкову службу в Україні (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі по тексту - Закон №509-ХІІ).

Посадовою особою органу державної податкової служби за правилами частини першої статті 15 Закону України №509-ХІІ може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (частина п`ята, шоста статті 15 цього Закону).

Зазначеною статтею Закону №509-ХІІ також установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються із вимогами статей 5,12 Закону України Про державну службу №3723-XII щодо обмежень, пов`язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Статтею 6 цього Закону визначено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, мають право на призначення пенсії на умовах, передбачених ст. 37 Закону України Про державну службу, а отже, перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 22.10.2013 року у справі №21-340а13, де колегія суддів дійшла висновку, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ.

Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики не встановлений чіткий перелік посад офіцерського складу податкової міліції, призначення на які є підставою для зарахування військовослужбовцям до вислуги років для призначення пенсії, часу роботи в державних органах, у разі переходу на службу в податкову міліцію.

Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб передбачено для осіб начальницького складу податкової міліції гарантії формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії.

Так, згідно частини 2 статті 171 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 року № 503-р до категорії посад державних службовців були включені посади працівників ДПА, які не мають спеціальних звань.

Таким чином, посадові особи податкових органів є державними службовцями і відповідно до цього мають право на призначення пенсії на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу».

Зазначеним нормативно-правовим актом не встановлено вичерпного переліку посад, які відносяться до посад державних службовців та яким призначається пенсія на умовах цієї статті.

Відповідно до пункту "и" статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» статті 12 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу в органи і військові формування Служби безпеки України, Управління державної охорони України, органи внутрішніх справ, державну пожежну охорону, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України, органи і підрозділи цивільного захисту, податкову міліцію або Державну кримінально-виконавчу службу України на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, затверджуваними відповідно Службою безпеки України, Управлінням державної охорони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання кримінальних покарань, цивільного захисту, пожежної і техногенної безпеки, державної фінансової політики.

За змістом статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.06.2004 року в п. 184 у справі Броньовський проти Польщі (заява № 31443/96) зазначив, що принцип верховенства права зобовязує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Як свідчить позиція Європейського Суду у справі №41/74 Yvonne van Duyn v. Ноmе Оffісе (Саsе 41/74 van v. Ноmе Оffісе) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності, тобто на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це надання для осіб офіцерського і начальницького складу податкової міліції певних гарантій, а саме реалізацію права осіб офіцерського і начальницького складу податкової міліції на зарахування до вислуги років, обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсії, часу роботи в державних органах у разі переходу на службу у податкову міліцію на посади офіцерського і начальницького складу згідно з переліками посад, затверджуваними відповідно Центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики за правилами, встановленими пунктом и ч. 1 ст. 17 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, то держава чи орган діють протиправно, якщо вони відступають від такої політики чи поведінки, зокрема щодо мене без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у мене стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політки чи поведінки

Тому при вирішенні даної справи суд не погоджується із твердженням відповідача про відсутність правових підстав для зарахування позивачу до вислуги років для призначення пенсії вищевказаних періодів роботи в Державній податковій службі - у зв`язку з відсутністю затвердженого переліку посад, оскільки Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачені гарантії щодо формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на встановлену державою гарантією для осіб начальницького складу податкової міліції як складової їхнього правового статусу, будуються на принципі юридичної визначеності.

Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших нормативно правових актах.

Із цього приводу і Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає якості й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22 вересня 2005 р. №5-рп/2005, від 29 червня 2010 р. №17- рп/2010, від 22 грудня 2010 р. №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 р. №10-рп/2011).

З огляду на наведене вище, є підстави вважати, що відсутність затвердженого переліку посад - не є підставою для відмови позивачу у зарахуванні до вислуги років часу попередньої роботи з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року в органах Державної податкової служби України.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, вимоги пункту «и» ч. 1 ст. 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» щодо затвердження єдиного переліку посад, при переході на які до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в державних органах , - не виконані.

Свою відмову відповідач мотивував тим, що перелік посад, у разі переходу на які до вислуги років для призначення пенсії зараховується час роботи в державних органах, не затверджений центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання державної фінансової політики, що, на думку відповідача, унеможливлює зарахування позивачеві до вислуги років для призначення пенсії стажу роботи в органах державної податкової служби.

Водночас, суд звертає увагу на те, що згідно з вищенаведеною практикою Європейського суду - реалізація зазначеної гарантії не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов`язків, зокрема, щодо створення та затвердження списку посад.

Крім того, представник відповідача в судовому засіданні не заперечила щодо того, що позивач займав зазначені вище посади в органах Державної податкової служби.

Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 08 жовтня 2013 року (справа № 21-275а13) виснував, що аналіз положень статті 37 Закону № 3723-XII, Закону № 509-ХІІ дає підстави вважати, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Аналогічні висновки містяться і у ряді постанов Верховного Суду, зокрема, від 13.12.2018 року у справі №539/1855/17,

При цьому, суд звертає увагу на те, що питання досягнення чи недосягнення позивачем пенсійного віку та наявності в нього права на вихід на пенсію - не було підставою для відмови в зарахуванні позивачу стажу роботи в податкових органах до вислуги років і дана відмова не стосувалась саме вирішення питання наявності чи відсутності підстав для виходу позивача на пенсію.

Водночас, звернення позивача до відповідача із відповідною заявою, - фактично, було реалізацією позивачем можливості скористатися правом на зарахування стажу, як гарантії формування вислуги років, яка становить частину" юридичної визначеності" правового статусу працівника органу податкової служби, і така забезпечення такої гарантії має значення - не лише для подальшого вирішення питання про призначення пенсії, що дає право виходу на пенсію за вислугою років (у разі набуття позивачем права на таку пенсію), - але й для вирішення ряду інших питань, пов`язаних з подальшою роботою позивача в органах державної податкової служби.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправною бездіяльності ГУ ДФС у Тернопільській області, яка полягала у відмові включити до вислуги років позивача для призначення пенсії у календарному обчисленні його стаж роботи в органах Державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року, та зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років обчисленому в порядку, передбаченому для призначення пенсій, час попередньої роботи в органах Державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року.

Разом з тим, суд зазначає, що задоволення решти позовних вимог є неможливим, - з огляду на наступне.

Як видно із матеріалів справи, заявлені позивачем вимоги щодо здійснення нарахування та виплати надбавки за вислугу років, починаючи з 04.02.2002 року, із врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року, а також щодо здійснення перерахунку та виплати відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002 року, із врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року.

Проте, суд звертає увагу, що вказане питання позивачем перед відповідачем не порушувалось, і питання щодо здійснення нарахування та виплати надбавки за вислугу років, перерахунку та виплати відпускних, лікарняних та премій, починаючи з 04.02.2002 року, - не були предметом розгляду ГУ ДФС у Тернопільській області при зверненні позивача щодо зарахування стажу.

Водночас, суд зазначає, що нарахування та виплати надбавки за вислугу років, а також перерахунок та виплата відпускних, лікарняних та премій із врахуванням у вислузі років в календарному обчисленні стажу роботи в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року, може бути здійснене лише після вирішення питання щодо наявності підстав для зарахування ГУ ДФС у Тернопільській області такого стажу до вислуги років позивача.

А тому, зважаючи на те, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав особи з боку суб`єктів владних повноважень, - суд приходить до висновку, що оскільки питання щодо нарахування та виплати надбавки, перерахунку та виплати відпускних, лікарняних та премій позивач до звернення до суду перед відповідачем не порушував, - то відповідно, відповідачем на даний час і не було порушено прав та інтересів позивача у вказаних правовідносинах, з причини їх відсутності.

Таким чином, за відсутності предмету правовідносин відповідні позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити позивачу нарахування та виплати надбавки за вислугу років, а також перерахунок та виплату відпускних, лікарняних та премій - є передчасними, і в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Невідповідність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень вказаним вище критеріям, є вагомою підставою для скасування даних рішень чи визнання протиправними дій чи бездіяльності.

Згідно частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що останнім не доведено.

Згідно частин 1-3 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо розподілу судових витрат то відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 139 КАС України, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС України у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог - у розмірі 384,20 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС України у Тернопільській області, яка виразилась у відмові зарахувати до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стаж роботи ОСОБА_1 в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року.

3. Зобов`язати Головне управління ДФС України у Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стаж роботи ОСОБА_1 в органах державної податкової служби з 23.06.1999 року по 04.02.2002 року.

4. У задоволені решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС України у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог - у розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривень 20 копійок), сплачений згідно квитанції №39530753 від 07.03.2019 року.

Реквізити сторін:

- Позивач/Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

- Відповідач/Боржник: Головне управління ДФС України у Тернопільській області - адреса: вул.Білецька, 1, місто Тернопіль, 46003, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 28 травня 2019 року.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.