Справа № 620/213/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/213/19 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
Падій В.В.
ПОСТАНОВА
Іменем України

11 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року, що прийняте у місті Чернігові, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДФС у Чернігівській області від 09.11.2018 № Ф-14209-17 про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана вимога є правомірною та обґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачу призначено пенсію за вислугу років служби з 11.12.1999, у відповідності із законодавством про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і військової служби за контрактом та їх сімей, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 07.02.2000 Чернігівським обласним військовим комісаріатом (а.с. 23).

З 25.07.2017 ОСОБА_1 зареєстровано фізичною особою-підприємцем, взято на облік як платника податків та платника єдиного внеску, що підтверджується випискою (станом на 26.07.2017) та витягом (станом на 14.02.2019) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.24,43-44).

ОСОБА_1 у період з 01.08.2017 по 31.12.2017 та з 01.01.2018 є платником єдиного податку та перебуває на спрощеній системі оподаткування (2 група), що підтверджується роздруківкою відповідача щодо ідентифікаційних даних позивача (а.с.40-41).

Відповідачем 09.11.2018 винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-14209-17, відповідно до якої станом на 31.10.2018 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 8 779,54 грн (а.с. 42).

Не погодившись з такою вимогою, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач, будучи фізичною особою-підприємцем, який отримує пенсію, звільняється від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, проте не позбавлений права сплачувати цей внесок на добровільній основі. У свою чергу, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження укладення позивачем договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 вказаного Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI (у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 2148-VIII від 03.10.2017) особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, у наведена редакція статті 4 Закону № 2464-VI не звільняла від сплати єдиного внеску осіб, які отримували пенсію за вислугу років, оскільки від сплати за цього внеску звільнялися лише ті фізичні особи - підприємці, які, зокрема, є пенсіонерами за віком та отримували пенсію.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України, зокрема у постанові від 15 квітня 2014 року № 21-59а14 та постанові № 822/4655/14 від 23 лютого 2016 року та Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №826/28012/15.

Із набранням чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII правове регулювання спірних правовідносин дещо змінилося.

Так, частину четверту статті 4 Закону № 2464-VI викладено у новій редакції: «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років <…>.

Таким чином, із набранням чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII (11.10.2017), фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, також звільняються від сплати за себе єдиного внеску у разі отримання пенсії та при досягненні віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV).

При цьому, колегія суддів наголошує, що буквальне тлумачення зазначеної редакції частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI свідчить, що досягнення відповідного віку та отримання пенсії не є взаємопов`язаними обставинами, тобто умова досягнення пенсійного віку за статтею 26 Закону № 1058-IV не пов`язана із необхідністю отримання пенсії саме за віком та саме за Законом № 1058-IV. Тобто підставами для застосування до фізичної особи підприємця положень частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII, є досягнення ним віку у 60 років та отримання будь-якого виду пенсії.

Водночас, сам лише факт отримання пенсії за вислугу років, без наявності в особи статусу особи з інвалідністю та/або недосягнення нею 60 років, не дає підстав для застосування частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI щодо звільнення від сплати єдиного внеску.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі Закон № 2262-XII). Проте, доказів наявності інших обов`язкових обставин для звільнення позивача від сплати за себе єдиного внеску (статус особи з інвалідністю та/або досягнення 60 років) матеріали справи не містять. Крім того позивач на ці обставини не посилається.

При цьому, помилковим є посилання суду першої інстанції на досягнення позивачем віку, визначеного Законом № 2262-XII, оскільки норма частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI не містить будь-яких альтернатив щодо умови досягнення платником визначеного статтею 26 Закону № 1058-IV віку у 60 років, у тому числі щодо можливості його зменшення. Обставина того, що Закон № 2262-XIІ визначає особливі умови отримання спеціальних пенсій військовослужбовцями (за вислугу років) (у тому числі і щодо віку), жодним чином не підміняє вимоги статті 26 Закону № 1058-IV щодо необхідності досягнення віку у 60 років для цілей застосування частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI.

За таких обставин, оскільки позивач отримує пенсію за вислугу років, проте не є особою з інвалідністю та/або не досяг віку у 60 років та/або не отримує пенсію за віком, то положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI на нього не розповсюджуються.

Відповідно до частини п`ятої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Оскільки звертаючись до суду із позовом, позивач наполягав виключно на розповсюдженні на нього дії частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI щодо звільнення від сплати єдиного внеску, що у ході апеляційного розгляду не було підтверджено, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної вимоги.

Отже, суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області задовольнити.

Скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 березня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов