Справа № 420/5537/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5537/18
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Бойка А.В., Шевчук О.А.,

при секретарі Іщенко В.О.,

за участю представника Управління поліції охорони в Одеській області Мазуркевича Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення 21.12.2018р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Одеській області та Міністерства внутрішніх справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

25.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Управління поліції охорони в Одеській області та Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив суд визнати протиправними бездіяльності відповідачів та зобов`язати їх прийняти рішення, яким призначити та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із втратою працездатності та визначенням II групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності у розмірі 243 600 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у нього настала інвалідність в період роботи в органах внутрішніх справ, а тому він має право на отримання грошової допомоги у зв`язку із отриманням інвалідності, проте, як зазначає позивач, його права фактично були порушені з боку Міністерства внутрішніх справ та Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України та такої допомоги досі не виплачено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправними дії МВС України щодо повернення листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 18.05.2018 року №15/2-1773 матеріалів щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 без прийняття Міністерством внутрішніх справ України рішення по суті зазначеного питання згідно з п.9 Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850. Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути питання щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності II групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ та прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відповідно до п.9 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник МВС України 23.01.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.12.2018 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача-1 Управління поліції охорони в Одеській області в судовому засіданні суду апеляційної інстанції фактично визнав позов та заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача-2 Міністерства внутрішніх справ України в судове засідання суду 2-ї інстанції з невідомих причин не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Антонова К.В.12.06.2019 року подала до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач прапорщик міліції ОСОБА_1 , у період з 10.02.2000 року по 12.06.2015 року, проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді молодшого інспектора взводу №2 спеціальної роти груп затримання батальйону міліції охорони УДСО при ГУ МВС України в Одеській області, що підтверджується копією трудової книжки.

02.06.2015 року Військово-лікарською комісією ГУ МВС України в Одеській області за розпорядженням заступника командира з КЗ БМО №2 УДСО здійснено медичний огляд ОСОБА_1 , результати якого відображено у свідоцтві про хворобу №402/2 від 02.06.2015 року.

Свідоцтвом про хворобу №402/2 від 02.06.2015 року встановлено, що ОСОБА_1 визнаний «непридатним до військової служби в мирний час» та «обмежено придатним у воєнний час». У пункті 12 цього свідоцтва зазначено діагноз та причинний зв`язок захворювання та зроблено висновок, що дане захворювання пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

На підставі рапорту ОСОБА_1 від 12.06.2015 року та свідоцтва про хворобу від 02.06.2015 року № 402/2, наказом Управління поліції охорони в Одеській області №49-о/с від 12.06.2015 року позивача було звільнено з органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил за ст.63 п.«б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Згідно довідки Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 «До акта огляду медико-соціальною експертної комісією» серії 12 ААА №895682, яка видана 10.04.2018 року, ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності строком до 01.05.2019 року із зазначенням в графі «Причини інвалідності» - «захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС».

Згідно довідки Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 «Про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках» серії 10 ААА №127937, яка видана 25.04.2018 року, ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 складає 60%.

24.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Управління поліції охорони в Одеській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності, в якій просив виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку з тим, що він отримав на підставі висновку МСЕК 2 (другу) групу інвалідності у зв`язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ пов`язаною з проходженням служби.

Згідно вказаної заяви, до неї було додано: виписку з довідки Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 «До акта огляду медико-соціальною експертної комісією» серії 12 ААА №895682; копію паспорту та коду; копія висновку ВЛК (свідоцтва про хворобу № 402/2 від 02.06.2015р.).

Вищевказана заява від 24.04.2018 року зареєстрована в Управлінні поліції охорони в Одеській області 24.04.2018 року за вх. № 1148.

18.05.2018 року Департамент фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України на адресу ліквідаційної комісії УДСО при ГУ МСВ України в Одеській області направив лист №15/2-1773 про повернення матеріалів щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги, зокрема, ОСОБА_1 .

Листом від 07.06.2018 року №15/1-11лк Управління Державної служби охорони ГУ МВС України в Одеській області на адресу позивача направлено копію листа Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України від 18.05.2018 року №15/2-1773 та, зокрема, зазначено, що всупереч приписам норм Порядку №850, МВС України повернуло документи без прийняття рішення (позитивного або негативного) по суті питання.

Не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірних рішень відповідача-2.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», тобто до 07.11.2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами ст.23 Закону України «Про міліцію» та Порядком №850.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності, йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Як визначено п.3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IIІ групи.

При цьому, днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Також, вказаним Порядком №850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Далі, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документів, зазначених в п.п.6,7 Порядку №850, висновок щодо виплати грошової допомоги.

Потім, Міністерство внутрішніх справ України в місячний строк після надходження зазначених у п.8 Порядку №850 документів приймає рішення про призначення або, у випадках передбачених п.14 Порядку №850, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

При цьому, пунктом 5 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» Закон України «Про міліцію» визнано таким, що втратив чинність.

Однак, за змістом п.15 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону України, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Таким чином, як правильно зазначено судом першої, за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» відповідно до Порядку №850, який діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію»; обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України.

До того ж, одночасно, слід зазначити, що аналогічної правової позиції цього спірного питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, в постановах від 30.01.2018 року (справа №822/1579/17), від 13.02.2018 року (справа №808/1866/16), від 13.02.2018 року (справа №806/845/16), від 15.05.2018 року (справа №161/16343/17) від 19.09.2018 року (справа №750/2250/17).

Відтак, з огляду на викладене, твердження МВС України про те, що прийняття зазначеного рішення відноситься до компетенції Національної поліції України є помилковими і безпідставними.

Також є помилковими і доводи Міністерства внутрішніх справ про те, що покриття витрат на виплату одноразової допомоги колишнім працівникам Державної служби охорони має здійснюватись Національною поліцією за рахунок власних джерел надходжень, оскільки останні не ґрунтуються на положеннях нормативно-правових актів, і відповідно є безпідставними і необгрунтованими.

Що ж стосується посилань апелянта на Постанову КМУ від 27.12.2018 року №1146, то зазначені доводи також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки дана Постанова КМУ набрала чинності 04.01.2019 року, т.б. вже після настання спірних правовідносин.

Так, як встановлено судами обох інстанцій та вже зазначалось вище, позивач ОСОБА_1 у період з 10.02.2000 року по 12.06.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та, в подальшому, на підстав захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, визнаний непридатним до військової служби в мирний час та обмежено придатним у воєнний час.

По справі встановлено, що 24.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Управління поліції охорони в Одеській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності.

Проте, у відповідь на вказану заяву, Управління Державної служби охорони ГУ МВС України в Одеській області своїм листом від 07.06.2018 року №15/1-11лк на адресу позивача направлено копію листа Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 18.05.2018 року №15/2-1773, відповідно до якого, МВС України повернуло документи без прийняття рішення (позитивного або негативного) по суті питання.

Таким чином, судами обох інстанцій встановлено, що відповідач-2 - МВС України, в порушення вимог п.9 Порядку №850, за результатами розгляду матеріалів про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності II групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ,конкретного рішення не прийняв, чим допустив протиправну бездіяльність.

До того ж, також слід зазначити, що діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб`єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Як вбачається зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, наділений дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. А суди не мають право втручатися в дискреційні функції органів владних повноважень. Завдання правосуддя полягає в гарантуванні дотримання вимог права та контролю за легітимністю прийняття рішень.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки відповідачем як суб`єктом владних повноважень не прийнято рішення по суті розгляду матеріалів щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , а вимога позивача про зобов`язання прийняти рішення про призначення та виплату такої допомоги - є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, судом 1-ї інстанції, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, вірно прийнято рішення за межами позовних вимог та зобов`язано МВС України повторно розглянути питання та прийняти рішення щодо призначення і виплати ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності II групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ відповідно до законодавства чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 14.06.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук