Справа № 140/1535/19
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2019-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2019 року ЛуцькСправа № 140/1535/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Денисюка Р.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Маневицької районної державної адміністрації Волинської області про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Управління соціального захисту населення Маневицької районної державної адміністрації Волинської області (далі Управління соцзахисту населення Маневицької РДА, відповідач) про визнання відмови неправомірною щодо нарахування та виплати компенсації по догляду за особою з інвалідністю з дитинства 1-ої Б групи в розмірі не нижчому прожиткового мінімуму для працездатних осіб та зобов`язання провести перерахунок та здійснити виплату компенсації по догляду за особою з інвалідністю з дитинства 1-ої Б групи, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в Законах України Про Державний бюджет України на відповідний рік, з урахуванням виплаченої суми компенсації, за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2019 року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 відкрито провадження у справі за цим позовом та на підставі пункту 2 частини першої, частини другої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) суддею одноособово, у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі (а. с. 1-1а).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконує постанову Маневицького районного суду Волинської області від 06.11.2017 у справі № 164/2351/17, якою було визнано протиправною відмову Управління соцзахисту населення Маневицької РДА щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації по догляду за інвалідом 1-ої групи в розмірі не нижчому прожиткового мінімуму для працездатних осіб та зобов`язано провести перерахунок та здійснити виплату компенсації по догляду за інвалідом 1-ої групи, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в Законі України Про Державний бюджет України на 2017 рік, починаючи з 13.04.2017.

У відповідь на його звернення щодо виконання вказаної постанови суду відповідач повідомив, що позивачу виплачується щомісячна компенсаційна виплата як непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом 1-ої групи на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» з урахуванням індексації, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про порядок проведення індексації грошових доходів населення» та те, що постановою Маневицького районного суду Волинської області від 06.11.2017 у справі № 164/2351/17 не зобов`язано відповідача нараховувати компенсацію, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого у законах України Про державний бюджет на відповідний рік.

Позивач вважає відмову відповідача щодо нарахування і виплати йому вказаної компенсації в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2018 по 30.04.2019 протиправною та такою, що порушує його право на соціальний захист і на достатній життєвий рівень, оскільки вказана компенсаційна виплата є єдиним джерелом його існування.

З врахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Відповідач у відзиві на позов (а.с. 23-30) позовних вимог не визнав, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 з 01.10.2014 і по даний час перебуває на обліку в Управлінні та отримує компенсаційну виплату непрацюючій працездатній особі по догляду за особою з інвалідністю 1-ої групи, яка виплачується у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 № 832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян».

Іншого способу визначення розміру компенсації чинним законодавством не передбачено.

За 12 місяців 2018 року ОСОБА_1 виплачено компенсації в сумі 367,28 грн., за 3 місяці 2019 року 98,13 грн. Розмір такої компенсації відомий позивачу ще з жовтня 2014 року. Проте, незважаючи на її малий розмір, позивач вже більше 4 років отримує дану компенсацію, свідомо використовуючи своє право на її отримання, а не працевлаштування.

Крім цього, зазначає, що отримання компенсації надало право позивачу на отримання від держави інших соціальних гарантій. Так, за ОСОБА_1 в період отримання компенсації з 01.01.2018 по 31.12.2018 проведено сплату єдиного соціального внеску, який становить 9828,72 грн. та за 3 місяці 2019 року в сумі 2757,18 грн. Також на домогосподарство ОСОБА_1 призначено та виплачено одноразову субсидію на придбання твердого палива у 2018 році в сумі 3427,07 грн., у 2019 році в сумі 3641,03 грн., а також призначено житлову субсидію на оплату житлово-комунальних послуг за період лютий грудень 2018 року на загальну суму 489,83 грн. та за період лютий грудень 2019 року на загальну суму 484,55 грн. При цьому ОСОБА_1 призначено та виплачується державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям у розмірі 302,56 грн. щомісячно з 01.04.2019.

Таким чином, виплата компенсації, на думку відповідача, проведена у повному розмірі згідно з вимогами чинного законодавства. З врахуванням наведеного просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що відповідно до довідки відповідача від 22.04.2019 № 768 ОСОБА_1 з 01.10.2014 перебуває на обліку в Управлінні соцзахисту населення Маневицької РДА та отримує щомісячну компенсаційну виплату непрацюючій працездатній особі по догляду за особою з інвалідністю 1-ої групи (а.с. 13).

Постановою Маневицького районного суду Волинської області від 06.11.2017 у справі № 164/2351/17 визнано протиправною відмову Управління соцзахисту населення Маневицької РДА щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації по догляду за інвалідом 1-ої групи в розмірі не нижчому прожиткового мінімуму для працездатних осіб та зобов`язано провести перерахунок та здійснити виплату компенсації по догляду за інвалідом 1-ої групи, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в Законі України Про Державний бюджет України на 2017 рік, починаючи з 13.04.2017. Вказана постанова набрала законної сили 15.03.2018.

На виконання судового рішення 17.05.2018 видано виконавчий лист (а.с. 14).

В березні 2019 року позивач звернувся до Управління соцзахисту населення Маневицької РДА із заявою в якій просив виконувати постанову суду від 06.11.2017 у справі № 164/2351/17 та продовжувати виплачувати йому належну компенсацію по догляду за інвалідом 1-ої групи в розмірі, визначеному постановою Маневицького районного суду Волинської області від 06.11.2017 (а.с. 15 зворот).

Листом від 22.04.2019 № Ш-100/04-10 Управління соцзахисту населення Маневицької РДА повідомило позивача про те, що резолютивною частиною постанови суду від 06.11.2017 зобов`язано відповідача провести перерахунок та здійснити виплату ОСОБА_1 компенсації по догляду за інвалідом 1-ої групи, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в Законі України Про Державний бюджет України на 2017 рік, починаючи з 13.04.2017 з урахуванням виплачених сум. При цьому, резолютивна частина постанови суду не містить посилань, що компенсацію необхідно нараховувати, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в законах України Про державний бюджет на відповідний рік та у відповідності до статті 46 Конституції України, Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», починаючи з 07.11.2017. Рішення суду в частині виплати допомоги ускладнюється у зв`язку з відсутністю коштів.

Крім цього повідомлено, що 21.05.2018 Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 56439317 з примусового виконання виконавчого листа № 164/2351/17, виданого 17.05.2018 Маневицьким районним судом Волинської області (а.с. 16-17).

На даний час виконавче провадження є не закінченим і триває примусове виконання судового рішення.

Таким чином, з наведеного випливає, що даний спір виник при виконанні постанови Маневицького районного суду Волинської області від 06.11.2017 у справі № 164/2351/17, що набрала законної сили.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частинами другою, третьою статті 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення закріплені у статті 370 КАС України, згідно із якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Вказані норми кореспондуються із нормами частини другої статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Отже, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду та завершальною стадією судового провадження.

Згідно із статтею 2 та частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з пунктом 1 статті 7 вказаного Закону, виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Отже, судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Таким чином, набрання рішенням суду законної сили породжує певні правові наслідки, а саме: вирішується спір між сторонами, судове рішення стає загальнообов`язковим, незмінним та остаточним. Обов`язком боржника за судовим рішенням є його добровільне виконання. Якщо таке не відбулося, то виконання має здійснюватися у примусовому порядку, що встановлений національним законодавством.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина перша статті 373 КАС України).

Водночас, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Так, положеннями Закону України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Також відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, передбачена статтею 75 Закону України Про виконавче провадження.

Відтак, чинним законодавством передбачено порядок примусового виконання рішення суду, який застосовується, якщо боржник добровільно не виконав свій обов`язок, визначений судовим рішенням, яке набрало законної сили, а також порядок судового контролю за виконанням рішення як завершальною стадією судового провадження.

При цьому суд звертає увагу на те, що положеннями КАС України визначені способи судового контролю за виконанням судових рішень, які регламентовані статтями 382, 383 КАС України.

Зазначені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частинами першою та шостою статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Вказаною нормою визначено особливий порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, який здійснюється судом в процесі контролю за виконанням судових рішень.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

Враховуючи наведене суд зазначає, що КАС України встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень не може бути зобов`язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки у відповідача є прямо передбачений чинним законодавством обов`язок виконати рішення суду. При цьому, в порядку здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах не передбачено звернення позивача з окремим позовом щодо зобов`язання виконати судове рішення по іншій справі. Примусове ж виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України Про виконавче провадження, в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Судом встановлено, що постановою Маневицького районного суду Волинської області від 06.11.2017 у справі № 164/2351/17 визнано протиправною відмову Управління соцзахисту населення Маневицької РДА щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації по догляду за інвалідом 1-ої групи в розмірі не нижчому прожиткового мінімуму для працездатних осіб та зобов`язано провести перерахунок та здійснити виплату компенсації по догляду за інвалідом 1-ої групи, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в Законі України Про Державний бюджет України на 2017 рік, починаючи з 13.04.2017, яка набрала законної сили 15.03.2018.

Предметом позову у даній справі фактично є правовідносини, що виникли при виконанні іншого судового рішення (постанови Маневицького районного суду Волинської області від 06.11.2017 у справі № 164/2351/17, яка набрала законної сили).

Обраний позивачем у цій справі спосіб захисту визнання відмови щодо нарахування та виплати компенсації по догляду за особою з інвалідністю з дитинства 1-ої Б групи в розмірі не нижчому прожиткового мінімуму для працездатних осіб неправомірною та зобов`язання провести перерахунок та виплату компенсації по догляду за особою з інвалідністю з дитинства 1-ої Б групи, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого в Законах України Про Державний бюджет України на відповідний рік, з урахуванням виплаченої суми компенсації, за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2019 року - є одним із способів виконання постанови Маневицького районного суду Волинської області від 06.11.2017 у справі № 164/2351/17.

В даному випадку, позивачем не враховано, що спір між сторонами вже вирішений судом та перебуває на стадії виконання судового рішення.

Отже, примусове виконання цього рішення повинне здійснюватися у спосіб, визначений статтею 373 КАС України та Законом України Про виконавче провадження, а судовий контроль за виконанням рішення у порядку, встановленому статтею 382 КАС України, а не шляхом пред`явлення нового адміністративного позову. Крім цього, додатковий спосіб впливу на боржника виконати рішення суду закріплений у статті 383 КАС України.

Суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми КАС України.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються, а тому суд дійшов висновку про обрання позивачем невірного способу захисту порушених прав, і як наслідок - відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, у пункті 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі Руїз Торіха проти Іспанії (серія А, №303А) суд зазначив, що пункт 1 статті 6 не можна розуміти як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, всі інші аргументи наведені позивачем у позовній заяві, не спростовують висновків суду, зроблених в ході судового розгляду справи та не потребують дачі відповіді судом на кожне з них.

Щодо твердження представника відповідача про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України, то суд його до уваги не приймає, оскільки відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Положення вказаної норми Закону підлягають до застосування у спірних правовідносинах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 245, 246, 263, 295, 297, підпункту 15.5 пункту І розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Маневицької районної державної адміністрації Волинської області про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк