Справа № 193/1/19(2-а/193/11/19)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 червня 2019 року м. Дніпросправа № 193/1/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою інспектора 3 взводу 1 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Юмагузіна Руслана Ріфовича

на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року (суддя Кащук Д.А., сел. Софіївка) у справі № 193/1/19

за позовом ОСОБА_1

до інспектора 3 взводу 1 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Юмагузіна Руслана Ріфовича,

третя особа - Управління патрульної поліції в м. Кривий Ріг Департаменту патрульної поліції,

про скасування постанови, -

встановив:

У січні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати дії відповідача щодо складання постанови ЕАВ № 817710 від 25.12.2018 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі незаконними;

- визнати постанову серії ЕАВ № 817710 від 25.12.2018 р. про адміністративне правопорушення незаконною та скасувати.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року позов задоволено частково, а саме:

- скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАВ № 817710 від 25.12.2018 р. про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП;

- провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 122 КУпАП, - закрито.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що оскаржена постанова відповідача не відповідає вимогам ст. 383 КУпАП, тому наданий відповідачем відеозапис не є належним да допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, скаржник оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що діяв відповідно до вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, та КУпАП.

Позивач близько 15 год. 25 грудня 2018 року у м. Кривому Розі, керуючи транспортним засобом, порушив вимогу знаку 3.24 "Розворот заборонено" та здійснив розворот в зоні дії цього знаку, що є порушенням п. 8.4 "в" Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 р. (далі - ПДР).

Позивачем були надані усні пояснення щодо вчиненого правопорушення, відповідно до яких він зазначив, що йому було закрито оглядовість вантажною машиною та він не помітив знаку 3.24 "Розворот заборонено".

Відповідно до п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9).

У своєму рішенні суд, досліджуючи наданий відповідачем відеозапис від 25 грудня 2018 року встановив, що ним підтверджується вчинення позивачем вказаного в оскаржуваній постанові адміністративного правопорушення.

Постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, не містить графи, у якій зазначаються відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, тому відповідач не мав можливості дотриматись вимог цієї статті. Не зазначення в оскаржуваній позивачем постанові відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис, не може бути підставою для неврахування відеозапису як доказу та самостійною підставою для скасування цієї постанови.

У своєму рішенні від 14.02.2018 р. Верховний Суд у справі № 536/583/17 зазначив, що: "Зразок постанови про накладення адміністративного стягнення, наведений у додатку 5 до Інструкції, не передбачає внесення до нього відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Тому, колегія суддів касаційного суду приходить до висновку, що такі відомості зазначаються у постанові, що виноситься у справі про адміністративне, правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі".

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 25 грудня 2018 року відповідачем було винесено постанову серії ЕАВ № 817710 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Відповідно до зазначеної постанови позивач 25 грудня 2018 року о 15 годині 10 хвилин, керуючи автомобілем "Skoda Octavia A7", державний номер НОМЕР_1 , порушив вимогу знаку 3.24 "Розворот заборонено" та здійснив розворот в зоні дії цього знаку, чим порушив п. 8.4 "в" ПДР, відповідальність за порушення якого передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

За скоєння адміністративного правопорушення до позивача було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, оскільки:

- в порушення ч. 3 ст. 283 КУпАП у постанові по справі про адміністративне правопорушення не зазначено відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис правопорушення, та не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось, не надано інших доказів вчинення правопорушення;

- у разі відсутності в оскаржуваній постанові у справі про адміністративне правопорушення від 25 грудня 2018 року серії ЕАВ № 817710 посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, як зазначено в постанові Верховного Суду №428/2769/17 від 24 січня 2019 року, цей відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративних правопорушень;

- визнання дій незаконними та постанови протиправною у справах про притягнення до адміністративної відповідальності, виходить за межі повноважень суду в розрізі вимог ст.286 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до п. 8.4 "в" ПДР заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

У зоні дії дорожнього знаку 3.24 "Розворот заборонено" забороняється розворот транспортних засобів, при цьому поворот ліворуч дозволяється (пп. 3 п. 33 ПДР).

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, а наявність такої події доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію відеозапису.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд в постанові від 24 квітня 2019 року у справі №524/4247/17, провадження №К/9901/23689/18, погодився з висновком судів попередніх інстанції, що "наданий Відповідачем до суду відеозапис, в якому зафіксований момент правопорушення є належним та допустимим доказом згідно статті 73 - 74 КАС України". Також зазначив, що "не заслуговують уваги доводи позивача про те, що відеозапис, здійснений на відеокамеру поліцейського, не є доказом по справі, оскільки згідно наказу МВС України № 111 27 березня 2009 року "Про затвердження Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС" інспектор ДПС має право використовувати технічні засоби та технічні прилади для виявлення та фіксації порушень ПДР …

Враховуючи те, що наданий відповідачем відеозапис містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння позивачем адміністративного правопорушення - зупинку транспортного засобу ближче 10 м до виїзду із прилеглої території, він має розглядатись судом як речовий доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб.

Зазначений речовий доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи".

Отже, наданий до суду першої інстанції відеозапис є належним та допустимим доказом, що свідчить про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого до ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Висновки суду першої інстанції щодо невідповідності оскарженої постанови вимогам ст. 283 КУпАП в частині зазначення відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис, є безпідставними, оскільки зазначення таких відомостей не є обов`язковим для постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Таким чином, на виконання ч. 2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність прийняття постанови серії ЕАВ № 817710 від 25.12.2018 р., тому колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу інспектора 3 взводу 1 роти 2 батальйону полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Юмагузіна Руслана Ріфовича задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2019 року у справі № 193/1/19 скасувати.

В позові відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко