Справа № 161/6602/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/5383/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Бангладеш ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області суду від 18 квітня 2019 року у справі № 161/6602/19 за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Управління Служби Безпеки України у Волинській області до громадянина Бангладеш ОСОБА_3 про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України,-

суддя в 1-й інстанції - Черняк В.В.,

час ухвалення рішення - 18 квітня 2019 року, 16:08 год,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 18.04.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

17 квітня 2019 року Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Управління Служби Безпеки України у Волинській області звернулися до Луцького міськрайонного суду Волинської області з адміністративним позовом до громадянина Бангладеш ОСОБА_3 про примусове видворення та затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 квітня 2019 року працівниками УДМС України у Волинській області та УСБУ у Волинській області на території Ківерцівського району Волинської області виявлено громадянина Бангладеш ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на території України без будь-яких документів, а отже порушує правила перебування іноземців на території України. Просили суд видворити відповідача за межі території України, затримати відповідача на строк до шести місяців з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області позовні вимоги задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, при його винесенні неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, а обставини, на які посилається суд, є недоведеними.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості про перекладача під час складення протоколу та розгляду справи про адміністративне правопорушення, тому переклад відповідачу не здійснювався. На самостійне виконання рішення про повернення за межі за межі території України формально надано один день, тобто відповідач був позбавлений можливості виконати це рішення. Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не має достатньо фінансового забезпечення для добровільного виконання рішення про його повернення в країну походження. Зазначає, що в судовому рішенні не вказаний точний час затримання відповідача, що свідчить про неповноту та поверхневість розгляду справи. Зазначає, що в судовому засіданні переклад здійснювався неналежним чином.

Просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області суду від 18 квітня 2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не має достатнього фінансового забезпечення для добровільного виконання ним рішення про примусове повернення в країну походження, є обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання такого рішення, а тому його слід видворити у примусовому порядку, також відсутні будь-які відомості про дійсну особу відповідача, з метою його ідентифікації, а також з метою забезпечення примусового видворення в країну походження, його слід затримати із розміщенням в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк до шести місяців.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 15 квітня 2019 року о 21год. 00хв. відповідач був затриманий в порядку адміністративного затримання за ч.2 ст.263 КУпАП. Того ж дня прийнято рішення про поміщення його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, а також прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження. Жодних паспортних та дозвільних документів на право перебування на території України відповідач не має. Його особа попередньо встановлена з його слів про що складена відповідна довідка.

Під час судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що відповідач не має достатнього фінансового забезпечення для добровільного виконання рішення уповноваженого органу про його повернення в країну походження, він не звертався до органів ДМС України із заявою про надання його статусу біженця чи особи, яка потребує притулку.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частинами 1, 2 ст. 16 цього ж Закону визначено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Частиною четвертою статті 30 цього ж Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Щодо посилань апелянта на відсутність перекладача, колегія суддів зазначає, що у справі на аркушах 7, 10, 11 міститься довідка про особу, протокол про адміністративне затримання, протокол особистого огляду і огляду речей, де міститься інформація про присутність перекладача та його підпис на вказаних документах.

Щодо зауважень апелянта про те, що фактично на виконання рішення про примусове повернення відповідачу формально надано один день, суд зазначає, що відповідно до ч.1 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Тобто встановлено максимальний строк, але немає встановленого обмеження щодо мінімального строку повернення в країну походження. Тому колегія суддів приходить до висновку, що встановлення саме такого строку повернення не порушує Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Необхідність встановлення саме такого строку виправдана тим, що у відповідача відсутній паспорт для перетину державного кордону, а також відсутні кошти і це свідчить про намір іноземця ухилитися від виїзду з України.

Посилання апелянта на необґрунтованість висновків суду щодо недостатності фінансового забезпечення відповідача для добровільного виконання рішення про повернення в країну походження не відповідають дійсності, оскільки в судовому засіданні в першій інстанції відповідач говорить про те, що не має коштів. Це підтверджено звукозаписом судового засідання.

Колегія суддів звертає увагу, що посилання апелянта на те, що єдина мова, якою володіє громадянин Бангладеш ОСОБА_3 є бенгальська не відповідають дійсності. Як стає зрозумілим із аналізу звукозапису судового засідання суду першої інстанції, відповідач вільно володіє розмовною англійською мовою, дає усні пояснення в процесі судового засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Бангладеш ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області суду від 18 квітня 2019 року у справі № 161/6602/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 12.06.2019 року