Справа № 800/304/17
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

10 червня 2019 року

Київ

справа №800/304/17

адміністративне провадження №П/9901/182/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - судді Мороз Л.Л.,

суддів: Берназюка Я.О., Гімона М.М., Желєзного І.В., Коваленко Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Слободян О.М.,

представника позивача - Мацка В.В.

представника Президента України - Гуцала Д.С.

представника Вищої кваліфікаційної комісії суддів України - Таркаєвої О.С.

представника Вищої ради правосуддя - Русакової І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного провадження адміністративну справу № 800/304/17

за позовною заявою ОСОБА_1 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича , Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого адміністративного суду України з позовом про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначала, що вона є кандидатом на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду та процедуру добору на посаду судді пройшла у 2012 році. Рішенням ВККС від 19 серпня 2015 року отримала рекомендацію про призначення на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду. Рішенням Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 26 травня 2016 року № 1014/0/15-16 внесено подання Президентові України про її призначення на посаду судді.

Проте, 30 вересня 2016 року набув чинності Закон України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), яким змінено підхід до формування суддівського корпусу. Відповідно до абзацу другого пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого матеріали та подання ВРЮ про призначення суддів строком на п`ять років, не розглянуті до дня набрання чинності цим Законом, повертаються до ВРП (яка є правонаступником ВРЮ) для вирішення питання про призначення суддів на посади відповідно до Конституції України з урахуванням внесених цим Законом змін.

У зв`язку з наведеним, подання щодо неї Адміністрацією Президента України було повернуто до ВРЮ, а в подальшому - до ВККС.

Вважаючи, що Президент України допустив зволікання з видачею указу про призначення її строком на п`ять років на посаду судді вперше, позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо непризначення ОСОБА_1 на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду;

- зобов`язати ВККС направити до ВРП рекомендацію та матеріали про її призначення на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду;

- зобов`язати ВРП внести відповідне подання про її призначення на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду відповідно до Конституції України з урахуванням змін, внесених Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII);

- зобов`язати Президента України видати указ про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду;

- стягнути з відповідачів 150 тис. грн. моральної шкоди.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27 липня 2017 року відкрито провадження у справі.

У жовтні 2017 року представник позивача - адвокат Мацко В.В. подав клопотання про поновлення процесуального строку для звернення до суду, поважність пропуску цього строку обґрунтовував тим, що предметом оскарження є певна бездіяльність Президента України щодо невиконання обов`язків стосовно підписання документів. Вказував, що поважність причин пропуску процесуальних строків - це сукупність об`єктивних обставин, які вплинули на фактичне звернення до суду із позовом, а саме: перебування позивача у декретній відпустці по догляду за двома малолітніми дітьми; виховання однієї дитини, яка має інвалідність та потребує постійного догляду і певних матеріальних витрат; намагання в досудовому порядку врегулювати спір шляхом постійного звернення до органів державної влади, в компетенції яких було прийняття чи неприйняття відповідного рішення.

31 січня 2018 року представником Президента України подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі статей 123, 240 Кодексу адміністративного судочинства України. На обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначив про подання ОСОБА_1 цього позову з пропуском місячного строку, оскільки про можливе порушення своїх прав позивачмав дізнатись із набуттям чинності Законом №1401-VІІІ та Законом № 1402-VІІІ.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 19 березня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишив без розгляду з підстав пропуску місячного строку звернення до суду.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 4 жовтня 2018 року задоволено апеляційну скаргу представника позивача. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 березня 2018 року - скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 грудня 2018 року справу прийнято до свого провадження.

29 грудня 2018 року до суду надійшов письмовий відзив представника Президента України на позовну заву, в якому останній просить залишити позов без розгляду. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач мала дізнатись про порушення на її думку прав з моменту позбавлення Глави Держави повноважень здійснювати призначення суддів строком на п`ять років, тобто 30 вересня 2016 року. Вказує про відсутність у позивача поважних причин пропуску строку звернення до суду та відсутність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо звернення до суду у строк, встановлений процесуальним законом.

ВККС у своєму відзиві, який надійшов до суду 02 січня 2019 року, просить у задоволенні позову відмовити з тих підстав, що повторне направлення рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, щодо якого на день набрання чинності Законом № 1402-VІІІ внесені рекомендації, але яких не призначено на посаду судді, без проходження стадій добору, визначених Законом № 1402-VІІІ, не передбачено. Також вказує, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що Комісія діяла протиправно внаслідок чого було порушено її права та охоронювані законом інтереси.

03 січня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення ВРП, у яких відповідач вказує, що приймаючи 23 лютого 2017 року рішення «Про передачу відповідних матеріалів Вищій кваліфікаційній комісії суддів України про призначення на посади суддів вперше, не розглянутих до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)»», ВРП діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин впроваджувалась повномасштабна судова реформа, відбулись зміни у законодавстві, зокрема щодо кваліфікації та порядку добору суддів, що свідчить про неможливість призначення позивача на посаду судді за порядком, який діяв до 30 вересня 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у задоволенні клопотання представника Президента України про залишення позову без розгляду відмовлено з огляду на те, що наявні поважні причини пропуску строку звернення до суду.

Суд заслухав пояснення учасників справи, з`ясував обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, дослідив докази, надані на підтвердження заявлених вимог та заперечень, і встановив таке.

12 квітня 2012 року позивач звернулась до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду судді вперше, оголошеному рішенням Комісії від 28 березня 2012 року № 16/пп-12.

Рішенням ВККС від 30 травня 2012 року № 182/пп-12 позивач допущена до добору кандидатів на посаду судді вперше та до складання анонімного тестування (іспиту) з метою виявлення рівня загальних теоретичних знань у галузі права, за результатами якого набрала 70 балів і рішенням Комісії від 04 липня 2012 року № 196/пп-12 допущена до складання кваліфікаційного іспиту, за результатами якого набрала 73,5 балів.

Рішенням ВККС від 12 листопада 2012 року № 1597/пп-12 ОСОБА_1 . визнана такою, що успішно склала кваліфікаційний іспит та зарахована до резерву на заміщення вакантних посад суддів.

Рішеннями Комісії від 14 травня 2015 року № 33/зп-15 та № 3/пп-15оголошено конкурс на зайняття вакантних посад суддів та визначено рейтинг кандидатів відповідно до якого ОСОБА_1 займає 25 місце. Також, рішенням від 16 червня 2015 року № 97/пп-15 позивача визнано попереднім переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади судді Луганського окружного адміністративного суду.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України на підставі рішення від 19 серпня 2015 року № 109/пп-15 внесла до Вищої ради юстиції 16 вересня 2015 року рекомендацію про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду вперше.

Рішенням від 26 травня 2016 року № 1014/0/15-16 Вища рада юстиції вирішила внести подання Президентові України про призначення позивача на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

Подання ВРЮ щодо призначення, зокрема, ОСОБА_1 в Адміністрації Президента України зареєстроване 04 серпня 2016 року за № 139/39138-01.

У зв`язку із набранням 30 вересня 2016 року чинності Закону України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року № 1401-VIII повернуто матеріали Вищої ради юстиції про призначення кандидатів на посади суддів вперше, в т.ч. позивача, які не було розглянуто до 30 вересня 2016 року, для їх розгляду Вищою радою правосуддя.

05 січня 2017 року набрав чинності Закон України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII, відповідно до пунктів 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень якого Вища рада правосуддя утворюється шляхом реорганізації Вищої ради юстиції.

23 лютого 2017 року відбулось засідання ВРП, на якому відповідачем розглянуто питання, крім іншого, про призначення суддів.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 23 лютого 2017 року № 320/0/15-17 на підставі пункту 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Вищу раду правосуддя" матеріали кандидатів, які станом на 28 листопада 2016 року відповідають вимогам для призначення на посаду судді, передано Вищій кваліфікаційній комісії суддів України.

Позивач, вважаючи, що Президент України припустився бездіяльності не видавши Указ про її призначення на посаду судді до 30 вересня 2016 року, а ВРП необґрунтовано направила в 2017 році матеріали до ВККС за наявності чинної рекомендації Комісії про призначення її на посаду судді, позивач просить позов задовольнити, стягнувши з відповідачів на її користь моральну шкоду, що спричинена їх бездіяльністю та спричиняє глибокі душевно-емоційні страждання.

Суд не вбачає підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 128 Конституції України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) перше призначення на посаду професійного судді строком на п`ять років здійснюється Президентом України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 131 Конституції України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) внесення подання про призначення суддів на посади або звільнення їх з посад віднесено до компетенції ВРЮ.

Статтею 74 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07 липня 2010 року (в редакції до 30 вересня 2016 року; далі - Закон № 2453-VI) передбачено, що призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання ВРЮ, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору кандидатів на посаду судді. Будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду судді. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів. Президент України видає указ про призначення судді не пізніше тридцяти днів із дня отримання відповідного подання ВРЮ.

За змістом частини 3 статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

02 червня 2016 року Верховна Рада України прийняла Закон № 1401-VIII, яким внесено зміни до Конституції України щодо правосуддя, та цього ж дня - Закон № 1402-VIII. Зазначені закони набрали чинності 30 вересня 2016 року.

Цими законами запроваджено нові засади формування та механізми кадрового оновлення суддівського корпусу, зокрема, скасовано п`ятирічний термін призначення суддів та передбачено зайняття посад суддями лише безстроково.

Пунктом 29 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII передбачено, що кандидати на посаду судді, які були зараховані до резерву на заміщення вакантних посад суддів та включені до рейтингового списку, у разі якщо закінчення трирічного строку припало на період одного року до набрання чинності цим Законом, а також кандидати, щодо яких на день набрання чинності цим Законом внесені рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, але яких не призначено на посаду судді, мають право взяти участь у доборі на посаду судді у порядку, встановленому цим Законом, без складання відбіркового іспиту та проходження спеціальної підготовки. Такі кандидати повторно складають кваліфікаційний іспит та беруть участь у конкурсі на зайняття посади судді відповідно до результатів такого іспиту.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1401-VIII матеріали та подання ВРЮ про призначення суддів строком на п`ять років, не розглянуті до дня набрання чинності цим Законом, повертаються до Вищої ради правосуддя для вирішення питання про призначення суддів на посади відповідно до Конституції України з урахуванням внесених цим Законом змін.

Згідно зі статтею 128 Конституції України (в редакції з 30 вересня 2016 року) призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом.

Отже, виходячи зі змісту наведених норм, Президент України до набрання чинності Законом №1402-VIІI, тобто до 30 вересня 2016 року, був наділений повноваженнями щодо видання указу про призначення на посаду судді вперше на п`ять років на підставі подання ВРЮ протягом 30 днів з дня надходження такого подання, тоді як після 30 вересня 2016 року з огляду на наведені імперативні приписи Законів №1401-VIII та № 1402-VІII він вже позбавлений права приймати рішення щодо призначення суддів вперше на п`ять років на підставі подань ВРЮ, навіть якщо вони надійшли раніше цієї дати.

Як вже зазначалось, подання ВРЮ про призначення, зокрема, ОСОБА_1 на посаду судді, надійшло до Адміністрації Президента України 04 серпня 2016 року і Президент України мав видати відповідний указ не пізніше тридцяти днів з дня його надходження. Проте, до спливу встановленого законом строку для видання указу, тобто до 04 вересня 2016 року, Президент України відповідний указ не видав, а після 30 вересня 2016 року він вже позбавлений права приймати рішення щодо призначення суддів вперше на п`ять років на підставі подань ВРЮ.

Суд виходить у цій справі з того, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Така правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 12-1393а17 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції» визначено, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися у світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявників.

У зв`язку із проведенням судової реформи в Україні, зокрема, процедури реорганізації ВРЮ у ВРП відповідно до вимог Законів № 1401-VIII, № 1402-VIII та № 1798-VIII, зазначені органи не діяли, після чого у короткий проміжок часу Президентові України внесено велику кількість подань про призначення на посаду судді і щодо значної частини таких подань було видано укази про призначення на посаду судді строком на п`ять років.

На думку суду поведінку відповідача належить оцінювати у світлі цих обставин та врахувати, що до 30 вересня 2016 року було опрацьовано значну кількість подань у короткий проміжок часу, а після 30 вересня 2016 року Президент України вже позбавлений права приймати рішення щодо призначення суддів вперше на п`ять років на підставі подань ВРЮ.

Належить врахувати і поведінку заявника, ОСОБА_1 , яка звернулась із запитом щодо свого питання до Адміністрації Президента України 10 січня 2017 року, а в період після закінчення строку для видачі Указу Президента України про призначення на посаду судді строком на п`ять років, тобто з 04 вересня 2016 року, і до 30 вересня 2016 року, коли Президент України вже не мав відповідних повноважень, ОСОБА_1 не зверталась із запитом щодо свого питання.

Безперечно, звернення із зазначеним запитом не є необхідною умовою для видачі Президентом України указу про призначення на посаду судді, однак в світлі практики Європейського суду з прав людини поведінка заявника також береться до уваги при визначенні питання щодо розумності тривалості вирішення питання щодо видачі указу.

Також, варто зауважити про важливість предмета спору для заявника, однак суд враховує, що після змін у законодавстві 30 вересня 2016 року Президент України вже не мав повноважень щодо призначення на посаду судді строком на п`ять років. При цьому, після змін у законодавстві можливість ОСОБА_1 реалізувати право на зайняття посади судді не була втрачена.

Так, абзацом другим пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» закону № 1401 передбачено, що матеріали та подання Вищої ради юстиції про призначення суддів строком на п`ять років, не розглянуті до дня набрання чинності цим Законом, повертаються до Вищої ради правосуддя для вирішення питання про призначення суддів на посади відповідно до Конституції України з урахуванням внесених цим Законом змін.

З урахуванням викладеного, матеріали щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді, які не були розглянуті до 30 вересня 2016 року, були повернуті Адміністрацією Президента України до ВРЮ листом від 25 жовтня 2016 року.

Абзац третій пункту 13 розділу III Закону України "Про Вищу раду правосуддя" від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII кандидати на посаду судді, матеріали щодо яких передані до Вищої ради правосуддя згідно з абзацом першим цього пункту, які не пізніше ніж на шістдесятий день з дня набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII відповідають вимогам для призначення на посаду судді відповідно до Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, проходять спеціальну перевірку та беруть участь у конкурсі на зайняття посади судді. Якщо за результатами кваліфікаційного іспиту, складеного до набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, кандидат на посаду судді набрав менше 75 відсотків максимально можливого бала кваліфікаційного іспиту, то такий кандидат повторно складає кваліфікаційний іспит, проходить спеціальну перевірку та бере участь у конкурсі на зайняття посади судді.

Отже, законодавець врегулював питання призначення на посаду судді осіб, які пройшли відбір та перемогли у відповідному конкурсі, але не були призначені на таку посаду до 30 вересня 2016 року, і ОСОБА_1 мала право реалізувати таку можливість.

Враховуючи наведені обставини, пропущений Президентом України у спірних правовідносинах строк з огляду на правову ситуацію, пов`язану з впровадженням судової реформи, поведінку заявника, а також умови й обставини щодо надходження великої кількості подань за короткий час, відсутні підстави для висновку про наявність протиправної бездіяльності відповідача.

Щодо решти позовних вимог суд зазначає таке.

Підстави для зобов`язання ВККС направити до ВРП рекомендацію та матеріали про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду відсутні, оскільки у спірних правовідносинах ВККС виконала свій обов`язок щодо надання рекомендації про призначення ОСОБА_1 шляхом прийняття Рішення від 19 серпня 2015 року.

Також, відсутні підстави зобов`язати ВРП внести відповідне подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду, оскільки рішенням ВРЮ від 26 травня 2016 року № 1014/0/15-16 було внесено подання Президентові України про її призначення на посаду судді.

Стосовно ж вимоги позивача зобов`язати Президента України видати указ про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Луганського окружного адміністративного суду, то її не може бути задоволено, оскільки відповідно до чинної процедури такі підстави у Президента України виникають лише після внесення подання ВРП про призначення на посаду судді згідно з чинним законодавством.

Вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди також не можуть бути задоволені, оскільки вони є похідними від інших позовних вимог.

Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо наявності дискримінації у спірних правовідносинах, суд виходить з наступного.

За визначенням пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (далі - Закон № 5207-VI) дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14, стаття 1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

Суд зауважує, що у спірних правідносинах не вбачається наявність ознак, якими обумовлене відмінне ставлення до позивача порівняно з іншими особами, а тому не можливо погодитись з твердженням ОСОБА_1 щодо її дискримінації.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Президента України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди в повному обсязі.

Рішення Верховного Суду як суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз,

Я.О. Берназюк,

М.М. Гімон,

Н.В. Коваленко,

І.В. Желєзний,

Судді Верховного Суду