Справа № 160/4205/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2019 року Справа № 160/4205/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -
08.05.2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати дії Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 148 801,68 грн. неправомірними;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 148 801,68 грн. (сто сорок вісім тисяч вісімсот одна гривня 68 коп.).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у період з 01.07.1991 року по 05.12.2005 року перебував на службі в органах внутрішніх справ. Під час проходження служби позивача було визнано інвалідом ІІІ групи з 27.02.2006 року, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ, а тому у позивача на підставі ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію» (в редакції, чинній на момент встановлення інвалідності) виникло право на отримання одноразової грошової допомоги. Проте, усі звернення позивача із заявами про виплату одноразової грошової допомоги/страхової суми у зв`язку із втратою працездатності не були задоволені через наявність заборгованості МВС по страхових платежах. У зв`язку з наведеним, позивач повторно звернувся до із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, проте у призначенні такої виплати було відмовлено. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що вчинені всупереч законодавству.
13.05.2019 року ухвалою суду зазначений адміністративний позов було залишено без руху (а.с. 32).
21.05.2019 року позивачем було усунуто недоліки адміністративного позову в строк, визначений Кодексом адміністративного судочинства України, шляхом надання доказів на усунення недоліків адміністративного позову.
24.05.2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі №160/4205/19 та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 11.06.2019 року (а.с. 2).
11.06.2019 року від Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області надійшов письмовий відзив на позов, у якому представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до ст. 23 Закону України «Про міліцію» та положень Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції законодавцем покладено обов`язок підготовки висновку щодо можливості проведення грошової допомоги, який подає разом з документами до МВС України на орган внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції. При цьому, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області є територіальним органом Національної поліції України, а не територіальним органом Міністерства внутрішніх справ України. Крім того, позивач не мав відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» правовий статус поліцейського, оскільки не складав присягу поліцейського, не проходив службу на відповідних посадах у поліції, йому не присвоєно спеціальне звання поліції та він не мав службове посвідчення та спеціальний жетон. Враховуючи вищезазначене, представник відповідача вважає, що у Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області відсутні правові підстави щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01.07.1991 року по 05.12.2005 року проходив безперервно службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копією трудової книжки, наявної у матеріалах справи (а.с. 13-14).
Згідно свідоцтва про хворобу військово-лікарської комісії УМВС у Дніпропетровській області №1095 від 16.11.2005 року, позивачу було діагностовано захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 15-16).
Відповідно до виписки із акту огляду МСЕК до довідки сер. МСЕ-ДНА-01 за №500781 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 27.02.2006 року, що підтверджується копією відповідної виписки (а.с. 17).
17.03.2006 року у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, що настала у період служби в органах МВС України, позивач звернувся із заявою до Голови правління ВАТ СК «Оранта-Дніпро» з проханням виплатити страхові суми на підставі п. 2 Положення «Про порядок і умови державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України», затвердженого поставною Кабінету Міністрів України від 29 червня 1991 р. №59 (а.с. 19).
Листом Департаменту фінансових ресурсів та економіки Міністерства внутрішніх справ України за №15/2-К-2194 від 29.05.2006 року позивачу було повідомлено, що виплата страхових сум проводяться у відповідності до Положення «Про порядок і умови державного обов`язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України», затвердженого поставною Кабінету Міністрів УРСР від 29 червня 1991 р. №59, а також зазначено, що виплата одноразової допомоги, яка передбачена у статті 23 Закону України «Про міліцію» проводяться страховиком, уповноваженими для здійснення цього виду страхування, яким МВС перераховує страхові платежі, відповідно до Положення про страхування (а.с. 21).
Також, 22.03.2017 року позивач звернувся із заявою до начальника ГУНП в Дніпропетровській області в якій просив провести виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що під час проходження служби в органах внутрішніх справ було отримано захворювання (а.с. 29).
Проте, листом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області від 19.04.2017 року за №1/К-1920/Бр позивачу було повідомлено про те, що Законом України від 13.02.2015 № 208-VIII ««Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію»» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» змінена редакція ч. 3, ч. 6 та ч. 7 ст. 23 Закону України «Про міліцію». Порядок та умови за якими проводиться виплата одноразової грошової допомоги працівникам ОВС, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року №850. Виплати згідно зазначеного Порядку здійснюються особам, у яких право на отримання такої допомоги виникло з дати набрання чинності зазначеним вище законом, тобто з 12 березня 2015 року.
Отже, спір між сторонами виник з підстав не проведення та виплати Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області одноразової грошової допомоги у сумі 148 801,68 грн.
Щодо позовних вимог про визнання дій Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо не проведення нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі неправомірними, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року №565-ХІІ (далі - Закон № 565-ХІІ) держава гарантує працівникам міліції соціальний захист.
Відповідно до частини 6 статті 23 Закону України «Про міліцію», у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб,
- у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб,
- у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб,
- у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.
Кабінет Міністрів України постановою №707 від 12 травня 2007 року затвердив Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції (далі - Порядок №707).
В подальшому, відповідно до статті 23 Закону №565-XII постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції»(далі - постанова КМУ №850) затверджено Порядок №850.
Пунктом 2 постанови КМУ №850 установлено, що особам, які до набрання чинності (12 березня 2015 року) Законом №208-VIII мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку №707.
Порядок №850 набрав чинності 31 жовтня 2015 року. До цього часу діяв Порядок №707, посилання на який є у зазначеному пункті урядової постанови від 21 жовтня 2015 року №850.
Згідно з пунктом 1 Порядку №707, одноразова грошова допомога (далі - грошова допомога) виплачується у разі: установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися: під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: п`ятирічного грошового забезпечення - інвалідам I групи; чотирирічного грошового забезпечення - інвалідам II групи; трирічного грошового забезпечення - інвалідам III групи; у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією.
Таким чином, у період з 12 березня 2015 року (дата набрання чинності Закону №280-VIII) до 31 жовтня 2015 року (дата набрання чинності Порядку №850) механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 23 Закону № 565-ХІІ визначав Порядок №707.
Відповідно до пункту 7 Порядку №850, працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).
До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).
Пунктом 8 Порядку №850 передбачено, що керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.
Тобто, обов`язок подання висновку до МВС України щодо виплати грошової допомоги Порядком №850 покладається саме на керівника органу внутрішніх справ, у якому проходив службу працівник міліції, в даному випадку - на ліквідаційну комісію УМВС України в Дніпропетровській області, шляхом направлення висновку та інших документів до МВС України для прийняття рішення.
Відповідно до пункту 9 Порядку №850, МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.
Отже, після надходження документів МВС України зобов`язане прийняти одне з двох рішень: про призначення або про відмову в призначенні вказаної грошової допомоги.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.06.2018 по справі №822/456/16.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
При цьому, судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, що Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області не приймалось будь-якого рішення щодо не проведення нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги за його заявою, а тому вимога позивача задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 148 801,68 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 8 Порядку №850 керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, в даному випадку Голова ліквідаційної комісії УМВС України в Дніпропетровській області, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.
Отже, Порядком №850 чітко передбачено, що керівник органу внутрішніх справ на підставі заяви до документів, передбачених вказаним Порядком, має подати висновок щодо виплати грошової допомоги, а не здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги, як того вимагає позивач.
Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Така правова позиція висловлена Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у Постанові від 17.10.2018 року по справі №805/4197/16-а, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З урахування наведеного, суд дійшов висновку, що позивач невірно обрав спосіб захисту свого порушеного права, оскільки позовні вимоги, з урахуванням обставин, встановлених в ході розгляду справи, було заявлено до суб`єкта владних повноважень, який не допустив протиправних дій відносно позивача, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для вирішення питання стосовно повернення судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець