Справа № 620/4112/18
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4112/18 Суддя першої інстанції: Непочатих В.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бужак Н.П. та Костюк Л.О.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю:

представника відповідача: - Куртмоллаєва А.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Міністерства оборони України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене протоколом № 26 від 02.03.2018 р., про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , матері загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 ;

- зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 , матері загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, у розмірі 750-кратного розміру прожиткового мінімуму доходів громадян.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент поранення ОСОБА_2 виконував обов`язки військової служби та лише констатовано, що він перебував у стані алкогольного сп`яніння, жодним документом не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку між травмами потерпілого та його станом алкогольного сп`яніння, таким чином, твердження відповідача про те, що військовослужбовець знаходився в стані алкогольного сп`яніння та вчинив дії, які стали наслідком його смерті, наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що причиною смерті ОСОБА_2 стало вогнепальне осколкове проникаюче порання грудної клітини з пошкодженням серця, у зв`язку з чим вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів вважає вказані висновки суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_2 проходив військову службу у Збройних Силах України за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні «старшого сержанта».

В період з 01.07.2017 року по 14.07.2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

14.07.2017 поблизу населеного пункту Новотошківка Луганської області, захищаючи незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України ОСОБА_2 загинув внаслідок проникаючого осколкового поранення у грудну порожнину з ушкодженням серця.

18.12.2017 року позивач, яка є матір`ю загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 , звернувся до Семенівського районного військового комісаріату з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) сина з відповідним пакетом документів (а.с. 39).

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.12.2017 року № 5/4619с направлено заяву позивача про виплату одноразової грошової допомоги до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, у якому зазначено, що смерть старшого сержанта ОСОБА_2 пов`язана з проходженням військової служби, та який брав безпосередню участь в АТО (а.с. 41).

Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум 02.03.2018 року прийнято рішення, оформлене протоколом № 26, про відмову позивачеві в призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки на час загибелі ОСОБА_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується листом Луганського обласного бюро судово-медичної експертизи від 31.01.2018 року № 06-03/44.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернулася із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Дія цього Закону поширюється на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти (пункт 2 частини першої статті 3 Закону № 2011-ХІІ).

Статтею 16 Закону № 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, за приписами частини 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання статті 16-3 Закону № 2011-XII Кабінет Міністрів України постановою від 25 грудня 2013 року № 975 затвердив «Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок № 975).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Підпунктом першим пункту 4 Порядку № 975 передбачено, що одноразова грошова допомога призначається у разі , зокрема, смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних із проходженням військової служби

Пунктом «б» частини 1 статті 16-4 Закону № 2011-XII визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння.

Аналогічні положення містяться також в пункті 19 Порядку № 975.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта, що вчинення будь-яких дій у стані алкогольного сп`яніння має наслідком позбавлення особи права на одноразову грошову допомогу.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що діями у стані алкогольного сп`яніння, в розумінні пункту «б» частини 1 статті 16-4 Закону № 2011-XII та пункту 19 Порядку № 975 є дії, які через наявність причинно-наслідкового зв`язку мають наслідком поранення чи загибель особи (як то небезпечне поводження зі зброєю, керування транспортним засобом тощо).

Натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції, причиною смерті ОСОБА_2 стало вогнепальне осколкове проникаюче поранення грудної клітини з пошкодженням серця в період проходження ним військової служби.

Наведене цілком узгоджується із правовими висновками викладеними Верховним Судом у постановах від 20 березня 2018 року у справі № 817/867/17 та від 11 квітня 2018 року у справі №802/1869/17-а.

Таким чином порушене право ОСОБА_1 підлягає поновленню шляхом визнання протиправним та скасування спірного рішення, оформленого протоколом № 26 від 02.03.2018 року та зобов`язання відповідача виплати одноразову грошову допомогу у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Доводи заявника апеляційної скарги щодо пропущення строків для звернення до суду колегія суддів залишає поза увагою, оскільки суд першої інстанції при відкритті провадження у справі ухвалою від 20 грудня 2018 року визнав поважними підстави пропуску шестимісячного строку та поновив позивачеві строк звернення до суду з позовом.

З огляду на не змістовність доводів викладених в апеляційній скарзі, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість поновлення позивачу строку звернення до суду та не вбачає порушень норм процесуального права при вирішенні цього питання.

З приводу твердження апелянта про неможливість судового втручання у його дискреційні повноваження суд зазначає таке.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у цій справі, Міністерство оборони України помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» заява № 30985/96).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Н.П.Бужак

Л.О.Костюк

Повний текст виготовлено 11 червня 2019 року.