Справа № 826/568/18
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/568/18 Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача: Беспалова О. О.

суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б.

за участю секретаря: Присяжної Д. В.

представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Тужиліної К. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення та дата складання повного тексту не зазначені) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Бучанської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Бучанської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення від 19.10.2017 року № 1539/83-34-VII «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 »; зобов`язання надати учаснику бойових дій ОСОБА_2 (посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , видане 26.08.2015 року) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0897 га відповідно до наданих графічних матеріалів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Бучанської міської ради Київської області тридцять четвертої сесії сьомого скликання від 19.10.2017 року № 1539/83-34-VII «Про розгляд заяви ОСОБА_2 ».

Зобов`язано Бучанську міську раду Київської області повторно розглянути заяву учасника бойових дій ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0897 га відповідно до наданих графічних матеріалів від 20.07.2017 р., з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було досліджено рішення Європейського суду з прав людини. Апелянт зауважує, що ним було замовлено в землевпорядній організації розробку графічних матеріалів на конкретну земельну ділянку, цільове призначення якої відповідає містобудівній документації.

Апелянт вважає, що в питанні надання відповідного дозволу відповідач, всупереч висновку суду першої інстанції, не наділений дискреційними повноваженнями.

Вказану позицію апелянт обґрунтовує тим, що відповідач уже прийняв рішення у даному спорі. Відтак після скасування такого рішення в судовому порядку у відповідача відсутній варіант відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, зареєстрований 11.06.2019 р. за вх. № 21220, в якому відповідач в частині позиції апелянта зазначає, що законодавством не визначено право суду переймати на себе функції та повноваження інших органів. Обов`язок суду полягає у тому, щоб змусити суб`єкта владних повноважень до правомірної поведінки.

Додатково відповідач повідомив, що вказана земельна ділянка планується до реалізації на земельних торгах, на підтвердження чого надав копію відповідного рішення.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги виключно в частині висновку суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції в частині відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0897 га, 20.07.2017 р. позивач звернувся до Бучанської міської ради Київської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вищезазначеної земельної ділянки.

19.10.2017 р. рішенням тридцять четвертої сесії сьомого скликання Бучанської міської ради Київської області № 1539/83-34-VII було відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про надання земельної ділянки у зв`язку з тим, що Департаментом з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000391 від 19.08.2014 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, в рамках якого на землі в межах м. Буча, загальною площею 890 га, накладено арешт, яким тимчасово заборонено Бучанській міській раді розпоряджатися земельними ділянками в межах міста, враховуючи ненадання органом досудового розслідування інформації про перелік земельних ділянок, на які накладено арешт, відповідно до п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, пропозиції комісії з питань містобудування та природокористування (а. с. 12 Т. 1).

Скасовуючи вказане рішення та зобов`язуючи відповідача повторно розглянути заяву, суд першої інстанції прийшов до висновку, що часткове задоволення позовних вимог відповідатиме належному способу захисту порушених прав позивача.

Перевіряючи перелік обставин справи, які були встановлені судом першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

У відповідності до ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В мотивувальній частині рішення судом першої інстанції зазначено, що відповідачем не надано доказів знаходження спірної земельної ділянки за межами населеного пункту та належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду.

Також судом першої інстанції надано оцінку листу Генеральної прокуратури України від 14.11.2018 р. № 15/2/4-36563-16, з якого вбачається, що під час досудового розслідування кримінального провадження клопотання про накладення арешту на земельні ділянки, що перебувають у розпорядженні відповідача, прокурором не вносилися, судом не розглядалися.

Встановлюючи цю обставину, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність відповідачем такої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою як арешт спірної земельної ділянки, з огляду на що прийшов до висновку про протиправність оскаржуваної відмови та відсутність доказів з боку відповідача щодо невідповідності бажаного місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Рекомендацією Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року № R (80) 2 (далі - Рекомендація R (80) 2) визначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень.

При цьому, за позицією Європейського суду з прав людини щодо судового контролю за дискреційними адміністративними актами, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки»; п. 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства»; п. 156-157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру»; п. 47-56 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії»).

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Вказані критерії неодноразово визначались Верховним Судом, зокрема у постанові від 31.01.2019 р. (справа № 806/1772/18).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції в межах підстав для скасування оскаржуваної відмови провів повну перевірку відповідності поданих позивачем документів вимогам земельного законодавства та встановив відсутність перешкод у отриманні позивачем бажаної земельної ділянки, колегія суддів приходить до висновку про достатність підстав для зобов`язання відповідача надати відповідних дозвіл.

При цьому, колегія суддів підтримує доводи апелянта про неефективність способу захисту порушеного права у вигляді, обраному судом першої інстанції, позаяк при повторному розгляді заяви позивача суб`єкт владних повноважень позбавлений можливості діяти у питанні, якому суд надав вичерпну оцінку, на власний розсуд.

Щодо доводів відповідача про виставлення спірної земельної ділянки для реалізації на земельних торгах, колегія суддів вказані доводи до уваги не приймає, оскільки така підстава не є предметом спору у даній справі.

В сукупності з вищенаведеним, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог і апеляційним судом приймаються в якості обґрунтованих, зокрема в частині доводів позивача про відсутність в межах даного спору дискреційних повноважень відповідача.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а тому наявні підстави для його зміни.

Керуючись ст.ст. 139, 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Бучанської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року змінити.

Викласти пункт 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції: « 3. Зобов`язати Бучанську міську раду надати учаснику бойових дій ОСОБА_2 (посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 , видане 26 серпня 2015 року) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0897 га відповідно до наданих графічних матеріалів.».

Пункт 4 рішення виключити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 13.06.2019 р.)