Справа № 754/2944/17
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 754/2944/17 Суддя (судді) першої інстанції: Шевчук О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову в призначенні пенсії за вислугою років та зобов`язати відповідача призначити йому з 21 лютого 2017 року пенсію за вислугою років без обмеження її граничного розміру згідно зі статтею 50-1 Закону України від 05.01.1991 «Про прокуратуру», виходячи з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, зазначеної в довідці Генеральної прокуратури України від 20.02.2017 № 18-107зп про заробітну плату без обмеження її граничного розміру.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2017, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.02.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні представник апелянта та апелянт підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до ст. 316 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.02.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону № 1789-XII, надавши для цього всі необхідні документи. (а. с. 13-19, 21- 25, 26, 27-29)

Листом від 24.02.2017 № 3339/09 Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило позивачу в призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на те, що згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213, норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» скасовуються, а тому, з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах визначених Законом України «Про прокуратуру», не призначаються, раніше призначені не перераховуються. (а. с. 20)

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що приписи статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратили чинність з 15.07.2015, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», а положеннями ст. 86 якого визначений порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури, а тому, питання щодо наявності у нього права на пенсійне забезпечення, як працівника прокуратури, має вирішуватись відповідно до приписів чинної на цей момент статті 86 Закону №1697-VII.

Зважаючи на вищевказане, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15.07.2015 визначались Законом № 1789-ХІІ. Зокрема, ст. 50-1 цього Закону (в редакції від 05 листопада 1991 року) визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Слід зазначити, що відмовляючи в задоволенні заяви позивача від 21.02.2017 про призначення пенсії за вислугу років, пенсійний орган посилався на те, що, згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213, норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» скасовуються, а тому, з 01.06.2015 пенсії в порядку та на умовах визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються, раніше призначені не перераховуються.

Крім того, відповідач вказав, що підстави для призначення пенсії за нормами Закону України «Про прокуратуру» на час звернення із заявою відсутні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 01.04.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким у пункті 5 Прикінцевих положень визначено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, «Про прокуратуру».

Вказаний у п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 213-VIII, закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01.06.2015, прийнятий не був, у зв`язку з чим, з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років, і відповідно, пенсії за цим Законом не призначаються.

Отже, з аналізу п. 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №213-VIII, колегія суддів дійшла висновку, що ним скасовані, діючі станом на 01.06.2015, норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ.

Разом з тим, 15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, відповідно до п. п. 1 п. 3 р. XII «Прикінцеві положення» якого, норми Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII втратили чинність, крім, зокрема частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ст. 86 Закону № 1697-VII, в контексті п. 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII, висловлена Верховним Судом в постанові від 26.06.2018 у справі № 686/17309/17.

Положеннями ст. 86 Закону № 1697-VII, врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури, які і були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Відмовляючи в задоволенні заяви позивача про призначення пенсії, відповідач обмежився посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213, якими скасовані, діючі станом на 01.06.2015, норми пенсійного забезпечення зокрема, і відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, проте не розглядав та не надавав оцінки наявності підстав для призначення пенсії позивачу в контексті положень Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, що у свою чергу свідчить про відсутність у рішенні суб`єкта владних повноважень чіткої підстави прийняття такого рішення та його необґрунтованість.

Крім того, у вказаному вище листі (рішенні) про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, пенсійним органом не досліджувалось/розглядалось, чи є достатнім трудовий стаж (загальна вислуга років) позивача для призначення пенсії за вислугу років.

У той же час, важливо розуміти, що головною рисою індивідуальних актів є їхня конкретність (чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами владних повноважень, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, настанов для їх розв`язання що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; чітка відповідність такого акту нормам чинного законодавства.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто, надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Тобто, рішення пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії за вислугу років не відповідає наведеним вище вимогам щодо чіткості та обгрунтованості.

На переконання колегії суддів, висновок суду першої інстанції про те, що оскільки право позивача на призначення пенсії за вислугу років виникло в 2017 році, а тому, при призначенні останньому пенсії мають застосовуватись вимоги Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, а тому, рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії прийнято відповідно законодавства України, що діяло на час виникнення в позивача права на пенсію, є передчасним, оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення, пенсійний орган не розглядав дане питання та не відмовляв з таких підстав позивачу.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що рішення Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 3339/09 від 24.02.2017 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років є неправомірним та підлягає скасуванню, у зв`язку з необгрунтованістю, що свідчить про необхідність поновлення порушених прав позивача, шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 2598 від 21.02.2017 про призначення пенсії за вислугу років, з наданням обгрунтованого рішення з врахуванням всіх положень чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Слід зазначити, що постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 29.03.2017 утворено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, яке реорганізоване шляхом злиття Правобережного, Лівобережного та Центрального об`єднаних управлінь Пенсійного фонду України в м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

При цьому, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідача, як юридичну особу, припинено, а правонаступником Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві є Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвели до помилкового вирішення справи, а тому, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Києва від 30.06.2017 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 3339/09 від 24.02.2017 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за вислугою років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 2598 від 21.02.2017 про призначення пенсії за вислугу років.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов

Повний текст постанови складено 13.06.2019.