Справа № 826/7374/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2019-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 червня 2019 року № 826/7374/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України, в якій просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ заступника міністра, керівника апарату МВС України від 14.05.2016 року №546 о/с, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста сектору моніторингу державних закупівель управління внутрішнього та контролю Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом.

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору моніторингу державних закупівель управління внутрішнього та контролю Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 оплату за час вимушеного прогулу

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що наказ заступника міністра, керівника апарату Міністерства внутрішніх справ України від 14.05.2016 року за №546 о/с, прийнято всупереч чинного законодавства. Окрім того, позивач вказує на те, що при звільнені останнього через прогул є незаконним, оскільки він знаходився на лікарняному.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2017 року справу № 826/7374/17 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до журналу судового засідання від 17.10.2018 року суд протокольно ухвалив про перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), на підставі ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник Міністерства внутрішніх справ України проти позову заперечив, оскільки вказує, що діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працював в органах внутрішніх справ України на посаді головного спеціаліста сектору моніторингу державних закупівель управління внутрішнього та контролю Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства внутрішніх справ України.

Наказом заступника міністра, керівника апарату МВС від 14 травня 2016 року №546 о/с згідно з пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України звільнено у зв`язку з прогулом (у тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, з 14 травня 2016 року, ОСОБА_1 , державного службовця 6 рангу, головного спеціаліста сектору моніторингу державних закупівель управління внутрішнього аудиту та контролю Департаменту внутрішнього аудиту

Підстава: доповідна записка директора Департаменту внутрішнього аудиту МВС Грибовського О.В. від 11.05.2016 року.

Незгода з вказаним наказом обумовили позивача на звернення до суду за захистом свого порушеного права та законних інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю.

Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу.

Пунктом 2 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Статтею 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Суд звертає увагу на те, що звільнення за вказаною підставою допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач був відсутній на робочому місці 04.05.2016 р., 05.05.2016 р., 06.05.2016 р., 10.05.2016 р., з 11.05.2016 року позивач звертався за медичною допомогою до Центральної поліклініки МВС України 11.05.2016 року, та знаходився на амбулаторному лікуванні (перебував на лікарняному листку) з 11.05.2016 року по 18.05.2016 року.

У той же час, заступником Директора Департаменту внутрішнього аудиту МВС Співаком В.П. складено доповідну записку, про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці на об`єкті контролю 04.05.2016 року.

Суд звертає увагу на те, що звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Так, відповідно до частини 1 статті 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана;2) звільнення.

Статтею 149 Кодексу законів про працю України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Згідно з частиною 1 статті 149 Кодексу законів про працю України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

11.05.2016 року позивач надав пояснення про відсутність на робочому місці у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Зазначив, що до лікаря не звертався у зв`язку з важкістю пересування, однак після посилення болю звернувся 11.05.2016 року.

Крім того, згідно з відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за вхідним №69144/18 від 03.07.2018 року, відсутність позивача на робочому місці з 04.05.2016 року по 06.05.2016 року підтверджується тим, що позивач перетинав державний кордон України, здійснивши виїзд 30.04.2016 року через пункт пропуску Чаплинка та 09.05.2016 року здійснив в`їзд через пункт пропуску Каланчак.

У судовому засіданні представник позивача повідомив, що медичні документи, які б засвідчували той факт, що позивач у період з 04.05.2016 року по 06.05.2016 року знаходився у стані тимчасової непрацездатності, відсутні, оскільки позивач не хотів звертатися до лікаря.

Згідно з ст. 78 Кодекс Законів про Працю України дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, до щорічних відпусток не включаються.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 80 Кодекс Законів про Працю України щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Отже, відповідно до положень чинного законодавства тимчасова непрацездатність працівника повинна бути засвідчена у встановленому порядку.

У додаткових поясненнях представник позивача підтверджує ту обставину, що позивач з АР Крим до м. Києва виїхав 09.05.2016 року, однак 10.05.2016 року до МВС України на роботу не з`явився.

Крім того, позивач жодних документів, які б підтверджували перебування останнього в стані тимчасової непрацездатності 10.05.2016 року, до МВС України не надав. Доказів того, що він звертався 10.05.2016 року до лікаря про надання медичної допомоги позивач до МВС України також не надав.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 Кодекс Законів про Працю України , суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, Суд звертає увагу на те, що звільнення з підстави, передбаченої пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, вважатиметься законним лише в тому випадку, коли не існує поважних причин, за яких працівником допущено прогул.

Отже, на підставі викладеного суд приходить до переконання, що наказ заступника міністра, керівника апарату Міністерства внутрішніх справ України від 14.05.2016 року за №546 о/с прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому в задоволенні позовних вимоги позивача - відмовити.

Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, виходячи з розміру середнього заробітку позивача станом на день звільнення є похідною позовною вимогою від вимоги про поновлення на посаді, а судом не встановлено підстав для скасування наказу про звільнення позивача та його поновлення на посаді, відсутні підстави і для задоволення даних позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На час подання адміністративного позову, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI.

Сторонами не надано доказів понесення судових витрат, відтак судові витрати присудженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.А. Качур