Справа № 826/18759/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 червня 2019 року № 826/18759/16

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши матеріали адміністративної справи

за позовом Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3

до відповідача Державної міграційної служби України

третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (справа №826/14645/16), в якому просила суд:

- витребувати від Державної міграційної служби України всі матеріали особової справи громадянки Росії ОСОБА_1 , рішення Державної міграційної служби України №437-16 від 22 серпня 2016 року;

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 22.08.2016р. № 437-16 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Одночасно до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 з позовом до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (справа №826/18759/16), в якому просив суд:

- витребувати від Державної міграційної служби України всі матеріали особової справи громадянина Росії ОСОБА_3 , рішення Державної міграційної служби України №558-16 від 09 листопада 2016 року;

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 09.11.2016р. № 4558-16 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що відповідачем протиправно прийнято рішення про відмову у визнанні позивачів біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем подані заперечення на адміністративний позов, в якому зазначено, що оскаржуване рішення є правомірним, а відтак відсутні підстави для його скасування та задоволення позовних вимог.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 24.01.2017 об`єднано до спільного розгляду і вирішення адміністративної справи № 826/18759/16, №826/14645/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії. Присвоєно об`єднаним справам загальний №826/18759/16.

15.12.2017 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесено зміни до КАС України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі є громадянами Російської Федерації, мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У березні 2015 року, позивачі звернулися до Державної міграційної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

За результатами розгляду заяв позивачів про надання статусу біженця або особи, яка потребує захисту, та проведених співбесід, рішеннями ДМС від 22 серпня 2016 року № 437-16- по ОСОБА_1 та від 09 листопада 2016 року № 558-16 -по ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішеннями, позивачі звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом.

Судом встановлено, що 07.05.2015р. т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві затверджено висновок про відмову Громадянці Російської федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2015 KYIV0067. (Т.1 а.с.104-109)

12.08.2016р. т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві затверджено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (Т.1 а.с.123-132)

22.08.2016р. ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 437-16. (Т.1 а.с. 120)

Позивач вважаючи таке рішення протиправним звернулася до суду з позовом.

Також, 05.07.2015р. т.в.о. начальника ГУ ДМС України в м. Києві затверджено висновок про відмову Громадянину Російської федерації ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2015 KYIV0068. (Т.2 а.с.69-74)

31.10.2016р. Першим заступником начальника ГУ ДМС України в м. Києві затверджено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (Т.2 а.с.87-94)

09.11.2016р. ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 558-16. (Т.2 а.с. 54)

Позивач вважаючи таке рішення протиправним звернулася до суду з позовом.

Дослідивши подані до суду документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2015 НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянкою Російської Федерації, росіянка за національністю, перебуває в шлюбі з громадянином Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (справа №2015KYIV0068). Вони мають двох дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . До України прибули нелегально 28.02.2015 року, автомобілем. Документи, що підтверджують особу - національні паспорти серії № НОМЕР_4 ( ОСОБА_1 ) та серії НОМЕР_5 ( ОСОБА_3 ).

До міграційних служб України або інших країн за отриманням захисту не зверталися. На момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебували легально, на підставі безвізового режиму.

У поданих заявах - анкетах від 17.03.2015 позивачі зазначили, що залишили країну своєї громадянської належності через звинувачення в шахрайстві, та загрози арешту - у злочині, кваліфікованого за ч.4 ст.159 УК Російської Федерації.

Обґрунтовуючи свою заяву ОСОБА_3 вказав, що в 2010 році його дружина, перебуваючи у декретній відпустці, почала підзаробляти шляхом надання юридичних послуг з приватизації квартир, що належали військовослужбовцям Міністерства оборони Російської Федерації.

У 2011 році, один із клієнтів дружини запропонував їм купити квартиру, у свого друга, на що вони погодились, оскільки відсутні були підстави не довіряти «Людям в погонах». Проте, з часом стало відомо, що деякі клієнти дружини виявились шахраями з підробленими документами та здійснювали оформлення квартири не на законних підставах. Зі слів позивача ОСОБА_3 слідчим ОВД 8 відділу СЧ ГСУ ГУ МВД Росії в м.Москва винесено постанову, якою залучено в якості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.159 КК РФ.

В ході співбесіди від 26.03.2015 позивач розповів, що клієнтом дружини запропоновано купити їм відомче житло, від якого відмовився військовослужбовець. Дружина на той час перебувала на 4 місяці вагітності.

Придбане за кошти родичів житло зареєстрували на позивача ОСОБА_3 , після чого позивач з дружиною вирішує продати придбану квартиру, а натомість купити земельну ділянку та побудувати на ній будинок. Після придбання земельної ділянки позивача з дружиною заарештували. При цьому, документи відносно продажу квартири та купівлі земельної ділянки надати не зміг, оскільки вони знаходяться у його дружини.

Також, зазначив, що кримінальна справа передана до прокуратури, а судове засідання перенесено на місяць пізніше. Крім того, адвокат їм сказав, що «першу партію» людей ( у кількості 10 осіб), які потрапили в таку ж ситуацію з квартирами «посадили» на 2,5 роки.

09 листопада 2016 року за результатами розгляду особової справи заявника №2015KYIV0068 Головне управління ДМС у місті Києві дійшло висновку про доцільність відмовити громадянину Російської Федерації ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 у заяві-анкеті від 17.03.2015 зазначила, що оформляла право власності на підставі підроблених документів, в результаті чого 20.03.2013 затримана працівниками правоохоронних органів та їй було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Однак, в подальшому, у липні 2013 року її звільнено з -під варти, у зв`язку з тяжким захворюванням.

Згідно з матеріалами особової справи та матеріалів, які були надані позивачем-11.02.2014 їй пред`явлено обвинувачення за ч.4 ст.159; ч.2 ст.210; ст.174 УК РФ (Мошенничество; организация преступного сообщества (преступной организации) или участие в нем (ней); Легализация (отмывание) денежних средств или иного имущества, приобретенних другими лицами преступним путем).

В ході проведення співбесіди від 26.03.2015 позивач зазначила, що надавала юридичні послуги людям, які отримали відомче житло. Пізніше виявилось, що документи, які приносили люди були підробленими і «слідчі органи не стали розбиратись хто винен, а взялися за неї».

Позивач наголошувала на тому, що до кримінальної відповідальності правоохоронні органи намагаються притягнути лише її, хоча як встановлено обвинуваченням, що міститься в матеріалах справи, фігурує щонайменше 7 осіб.

У ході проведення співбесіди від 27.05.2015 позивач зазначила, що в 2012 дізналась про те, що її клієнти є шахраями, і що вони «її руками роблять всю справу». До правоохоронних органів не зверталася, оскільки була вагітною та отримувала погрози від цих людей.

В протоколах співбесід позивачі вказували, що фізичного насильства та переслідувань вони не зазнавали. Погрози отримували лише від слідчого, проте будь-яких доказів на підтвердження цього позивачами не надано.

Висновки про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтовані тим, що для позивачів у виїзді з країни постійного проживання слугує політична причина. Однак, позивачі членами політичних партій не були і переслідування через політичні погляди не зазнали, а відтак тісного і прямого причинного зв`язку між вчиненим злочином і політичною складовою не встановлено; політичний елемент можливого переслідування не переважує кримінальний характер злочину відповідно до загального права.

На підставі висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту Головного управління ДМС у місті Києві Ю.І. прийнято рішення № 437-16 від 22.08.2016 року (т.1 а.с.120) та №558-16 від 09.11.2016 року (т.2 а.с.86) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянин Російської Федерації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , особова справа №2017ОD0187 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , особова справа №2015KYIV0067.

13 вересня 2016 року та 23 листопада 2016 року Головним управління ДМС у місті Києві були направлені повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.121 та т.2 а.с.85).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з статтею 4 Директиви Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачами до заяв про надання статусу біженця не надано достатніх та переконливих документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Російської Федерації позивачі не надали, та обґрунтованих пояснень не навели.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачами, а самі твердження заявників є суперечливими.

Підсумовуючи надану Громадянином Російської Федерації ОСОБА_3 інформацію, що міститься в заяві-анкеті та під час проведених співбесід можна дійти висновку, що заявник вважає ані себе ані свою дружину не причетними до злочинного угрупування, більш того заявник разом зі своєю дружиною вважають, що вони є жертвами шахрайства, що саме за допомогою послуг його дружини, злочинці досягали своїх корисливих цілей. Втім й не заперечує свого знайомства з організатором злочинного угрупування ОСОБА_8 , факт приватизації квартири по підробленим документам та те, що дружина співпрацювала з ОСОБА_8 щодо незаконного привласнення квартир.

Суд приходить до висновку, що з отриманих відомостей відповідачем, очевидним, є те, що позивачі причетні до злочинної організації та шахрайських дій у привласненні квартир.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Суд зазначає, що санкція ч.4 ст.159 Кримінального кодексу Російської Федерації мошенничество, совершенное организованой группой либо в особо крупном размере, -наказивается лишением свободи на срок от пяти до десяти лет со штрафом в размере до одного миллиона рублей или в размере заработной плати или иного дохода осужденного за период до трех лет либо без такового.

Відповідно до ч.4 ст.12 Кримінального кодексу України тяжким злочином є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Отже, суд дійшов висновку та підтверджується матеріалами справи, що Громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 був скоєний злочин за ч.4 ст.159 Кримінального Кодексу Російської Федерації (шахрайство), який відповідно до КК України належить до категорії тяжких/особливо тяжких злочинів, у зв`язку з чим позивач підпадає під дію абз.2 п.1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В частині інтересів Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 з протоколів співбесід та матеріалів справи можна зробити висновок про відсутність загрози життю чи його здоров`ю у разі повернення його на Батьківщину.

Суд звертає увагу на те, що позивачі ніколи не брали участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавали переслідувань через належність до певної національної чи релігійної меншості.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачами не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачами інформація не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині особисто або членів сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Перебування у розшуку в Російській Федерації у даному випадку не є підставою для надання особі статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту, оскільки позивачі розшукується компетентними органами Російської Федерації для участі у призначених судових засіданнях у вищезгаданій кримінальній справі.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

А отже, позивачі звернулися до міграційної служби фактично для уникнення їх видачі Російській Федерації, де щодо ОСОБА_1 розглядається кримінальна справа.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, якими громадянам Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачами підстави для надання їм статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірні рішення прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 72-77, 139, 241 - 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову позову Громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 та Громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 255 КАС України та може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська