Справа № 420/730/19
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/730/19
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 травня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

07 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДМС України в Одеській області, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 29 січня 2019 року №19 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення відносно ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняте відповідачем рішення порушує приписи чинного законодавства України, є необґрунтованим та незаконним, оскільки приймалося буз урахування та дослідження всіх обставин, які мають значення для справи.

Відповідач заперечував проти позову зазначаючи, що за результатами аналізу матеріалів особової справи позивача встановлено, що його історія переслідування необґрунтована та не може бути розглянута в контексті надання міжнародного захисту. Отримані пояснення позивача містять неточності та вбачається зловживання процедури набуття міжнародного захисту. Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідування та утисків на батьківщині щодо нього або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншою ознаками. Звернення не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а лише пов`язане з бажанням легалізації власного перебування на території України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 травня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та прийняте нове, яким задовольнити його позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначає, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не є очевидно необґрунтованою та підлягає розгляду за повною процедурою, оскільки повідомлені ним обставини підтверджуються інформацією по країні походження. Висновки суду першої інстанції про те, що позивач мав звернутися за захистом на території Російської Федерації є неправомірними, оскільки остання не відповідає передбаченим законодавством ознакам третьої безпечної країни.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Ісламської Республіки Афганістан (місце народження - Горджак), що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 , яке видане МВС Афганістану 30.09.1985, та матеріалами особової справи №2010OD0014 (а.с. 180).

28 червня 2018 року позивач разом із сім`єю легально виїхав з країни постійного проживання до м. Душанбе, Республіка Таджикистан на підставі візи. У м.Душанбе проживав близько 40-50 днів. Авіасполученням легально на підставі візи вибув 18.08.2018 року з м.Душанбе до м. Стамбул, Турецької Республіки, де перебував декілька годин в аеропорту в очікуванні подальшого транспортування до м. Москва, Російська Федерація, де перебував приблизно 3 тижні.

З м. Москва нелегально вибув до України автомобілем та 16.09.2018 року перетнув кордон України (місце перетину йому невідоме), в подальшому прибув до м. Одеса.

21 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою №14, прийнятою головним спеціалістом К.І. Бабич (а.с. 84-86), та отримав довідку про звернення за захистом в Україні (а.с. 87-88).

22 січня 2019 року ОСОБА_1 подав анкету особи, яка звернулася з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій обґрунтовує причини виїзду з країни постійного проживання (а.с. 99-105).

Згідно п 4.1. анкети, обґрунтовуючи причини виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що покинув Афганістан через погрози з боку представників терористичного угрупування «Талібан».

29 січня 2019 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2019OD0014, яким громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 148-157).

29 січня 2019 року з урахуванням висновку головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Бабича К.І., управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ № 19 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.163).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ ГУ ДМС в Одеській області від 29 січня 2019 року № 19 прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, а доводи позивача, якими він обґрунтовує своє звернення за захистом в Україні, є необґрунтованими.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з приписами ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частина 2 цієї статті встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 7 КАС України визначає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення (наказ) про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту чи визнання її біженцем або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання або є очевидно необґрунтованою.

З матеріалів справи та встановлених судом першої інстанції обставин не вбачається, що заява ОСОБА_1 носить характер зловживання. Відповідачем не доведено, що позивач видає себе за іншу особу чи вже отримував відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищенаведене вказує на помилковість відповідних висновків, що містяться у висновку від 29.01.2019 року (а.с. 157).

Щодо доводів відповідача про очевидну необґрунтованість заяви позивача, з якими помилково погодився суд першої інстанції, судова колегія зазначає наступне.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Обґрунтовуючи наявність підстав для надання статусу біженця, позивач стверджував, що змушений покинути країну походження через побоювання стати жертвою переслідування з боку представників терористичного угрупування «Талібан», що мало місце в кінці квітня на початку травня 2018 року.

Позивач в анкеті від 21.01.2019 року та під час співбесіди 28.01.2019 року звертав увагу, що дане переслідування пов`язане з його службовою діяльністю, як начальника технічного обслуговування засобів зв`язку при управлінні охорони президента Афганістану.

Судова колегія звертає увагу, що позивачем в якості доказів на підтвердження своїх доводів надано фотокопію ідентифікаційної картки ІД №S Служби захисту при Президентові Ісламської Республіки Афганістан, з терміном дії до 31.12.2019 року, та копію свідоцтва про проходження курсу навчання з радіозв`язку.

Сформовані відповідачем висновки про неналежність та підробленість даних доказів, їх опосередковане відношення до повідомленої позивачем історії переслідування, які лягли в основу відмови в оформленні документів, судова колегія вважає передчасними та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

Предметом спору в даному випадку є правовідносини пов`язані з попереднім розглядом заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідні висновки відповідача про належність доказів, оцінка справжності фактів, повідомлених заявником, звернення з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, питання своєчасності звернення позивача до органів ДМС та його можливості залишитися на території третьої безпечної країни мали здійснюватися на етапі розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що передбачено ст. 9 Закону України № 3671-VI.

Слід зазначити, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, мають задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Наявність підтверджуючих доказів підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов`язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

В даному випадку надані позивачем докази є достатніми для прийняття позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За такого правового регулювання та обставин справи судова колегія вважає помилковими висновки суду першої інстанції про правомірність прийнятого відповідачем рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судова колегія також вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи, за умови коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача у відповідності до процедури передбаченої ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції надав невірну правову оцінку обставинам справи, не врахував наведені норми матеріального права, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 04 березня 2019 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 317, 320, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 травня 2019 року - скасувати та прийняти постанову про задоволення позову ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №19 від 29.01.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності до процедури, передбаченої ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко