Справа № 9901/863/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 9901/863/18 Головуючий у І інстанції - Бояринцева М.А.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, третя особа: Вища кваліфікаційна комісія суддів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, третя особа: Вища кваліфікаційна комісія суддів України, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не винесення у встановлений законом строк постанов про відкриття виконавчих проваджень на примусове виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року, виданого Вищим адміністративним судом України, та виконавчого листа № 3 від 30.07.2018 року, виданого Верховним Судом;

- зобов"язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти рішення за заявами ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року, виданого Вищим адміністративним судом України, та виконавчого листа № 3 від 30.07.2018, виданого Верховним Судом;

- стягнути з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України моральної шкоди в розмірі 1 грн.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на Закон України "Про виконавче провадження", Цивільний кодекс України, практику Європейського Суду з прав людини з приводу обов"язковості виконання судових рішень та зазначає, що ним подано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України дві заяви на примусове виконання рішень судів від 24.10.2018 року, проте на час звернення до суду із даним позовом державною виконавчою службою не прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 травня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не винесення у встановлений законом строк постанови про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання виконавчого листа № 3 від 30.07.2018 року, виданого Верховним Судом.

Зобов"язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа № 3 від 30.07.2018 року, виданого Верховним Судом.

В інший частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Позивач зазначає, що Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції, що прийняття повідомлення про повернення виконавчого документа № 94 стягувачу без прийняття до виконання 14.11.2018 року не перевищило строк, встановлений Законом та Інструкцією № 512/5 для державного виконавця щодо вирішення питання про відкриття провадження у справі. Позивач звертає увагу на те, що пред`явлення виконавчого документу № 94 було здійснено 24.10.2018 року, що встановлено Окружним адміністративним судом міста Києва та резолюція на заявах ОСОБА_1 , була накладена 26.10.2018 року. Проте, повідомлення про повернення було здійснено 16.11.2018 року. Позивач вважає, що з моменту пред`явлення виконавчого документу і до моменту направлення повідомлення минуло двадцять днів замість законодавчо визначеного триденного строку. Також, враховуючи, що з боку державних органів відбулася незаконна бездіяльність, яка заподіяла Позивачу психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг душевних, психічних страждань, характеру немайнових втрат, оцінюється в 1 грн.

Учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подавався.

За приписами частини 7 статті 287 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку апеляційного оскарження з повідомленням учасників справи.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року, виданого Вищим адміністративним судом України по справі № 800/303/16, боржник - Вища кваліфікаційна комісія суддів України та із заявою про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 3 від 30.07.2018 року, виданого Верховним Судом по справі № 800/439/17, боржник - Вища кваліфікаційна комісія суддів України. До вказаних заяв стягувачем ( ОСОБА_1 ) надано: оригінали виконавчих листів № 94 від 27.10.2016 року та № 3 від 30.07.2018 року, платіжні доручення про сплату авансових внесків, копії першої сторінки паспорту та картки платника податків.

Згідно з квитанцією № 12 від 24.10.2018 року Позивачем сплачений авансовий внесок у розмірі 3 723 грн. (до виконавчого листа № 3 від 30.07.2018 року) та згідно з квитанцією № 13 від 24.10.2018 року Позивачем сплачений авансовий внесок у сумі 12 грн. (до виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року).

14.11.2018 року у виконавчому провадженні № 57679702 за виконавчим листом № 3 від 30.07.2018 року державним виконавцем прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання згідно з пунктом 8 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: стягувачем сплачено авансовий внесок у розмірі меншому, ніж передбачено Законом (за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи, 3723*2=7446 грн.).

14.11.2018 року у виконавчому провадженні № 57679363 за виконавчим листом № 94 від 27.10.2016 року державним виконавцем прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання згідно з пунктом 9 частини 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: рішення про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність бездіяльності Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції щодо не винесення у встановлений законом строк постанови про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання виконавчого листа № 3 від 30.07.2018 року, виданого Верховним Судом, а тому наявні підстави для часткового задоволення позову. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог виходив з того, що прийняття повідомлення про повернення виконавчого документа № 94 стягувачу без прийняття до виконання 14.11.2018 року не перевищило строк, встановлений Законом та Інструкцією № 512/5 для державного виконавця щодо вирішення питання про відкриття виконавчого провадження, а тому підстава для повернення виконавчого документа № 94 від 27.10.2016 року стягувачу без прийняття до виконання, визначена державним виконавцем, є правомірною. Також, суд першої інстанції відмовив у стягненні з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України моральної шкоди в розмірі 1 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у визнанні протиправною бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не винесення у встановлений законом строк постанови про відкладення виконавчого провадження на примусове виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року, з огляду на таке.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до Закону України від 05.06.2012 № 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду (стаття 3 наведеного Закону).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону,а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Матеріалами справи підтверджено, що 24.10.2018 року Позивачем подано до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про примусове виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року (а.с. 78).

Згідно документів поштового відправлення, вказана вище заява була отримана Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 25.10.2018 року.

При цьому, відповідно до Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.08.2015 року № 1405/15 (далі - Інструкція № 1405/15; в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлено єдині вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами у Міністерстві юстиції України (далі - Міністерство) незалежно від способу фіксації та відтворення інформації, яка міститься у документах, включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік і контроль за виконанням.

Усі документи, що надходять до Міністерства, приймаються централізовано в Управлінні документального забезпечення, Управлінні по роботі зі зверненнями громадян та Відділі контролю відповідно до розподілу функціональних обов`язків.

Попередній розгляд документів здійснюється начальником Управління документального забезпечення, начальником Відділу контролю або іншою визначеною особою відповідно до функціональних обов`язків.

Метою попереднього розгляду документів є розподілення їх на такі, що потребують обов`язкового розгляду керівництвом Міністерства, і такі, що передаються безпосередньо структурним підрозділам, визначення необхідності реєстрації документів, а також встановлення строків виконання документів (пункт 4 Інструкції № 1405/15).

Для реєстрації всіх категорій вхідних документів застосовується єдина реєстраційно-контрольна картка (далі - РКК) (додаток 23) із зазначенням обов`язкових реквізитів (додаток 24), придатна для оброблення персональним комп`ютером.

РКК на документи виготовляється в одному примірнику. РКК є невід`ємним додатком до документа і залишається разом з документом у структурному підрозділі, де він виконується (пункт 5 Інструкції № 1405/15).

Як вбачається з матеріалів, наданих Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, РКК складено на виконавчий лист № 94 за заявою ОСОБА_1 , резолюція накладена 26.10.2018 року, а до структурного підрозділу - відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України передано 13.11.2018 року за вх. № 28339.

Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За приписами частини 4 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5) виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

Відповідно до частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Як вже зазначалось пред`явлення виконавчого документу № 94 було здійснено 24.10.2018 року, резолюція на заяві ОСОБА_1 була накладена 26.10.2018 року, проте повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання було винесено 14.11.2018 року.

Тобто, прийняття Відповідачем 14.11.2018 року рішення про повернення виконавчого документа № 94 стягувачу без прийняття до виконання перевищило триденний строк, встановлений Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією № 512/5.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про протиправну бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не винесення у встановлений законом строк рішення про прийняття до примусового виконання виконавчого документа № 94 від 27.10.2016 року, виданого Вищим адміністративним судом України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог Позивача про зобов`язання Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 про примусове виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року, виданого Вищим адміністративним судом України, оскільки Відповідач правомірно прийняв повідомлення про повернення виконавчого документа № 94 стягувачу без прийняття до виконання.

Таким чином, Відповідачем прийнято рішення за заявою Позивача від 24.10.2018 року про прийняття до примусового виконання виконавчого листа від 27.10.2016 року і повторне рішення уже прийняти за цією заявою не можливо.

Також, рішення (повідомлення) про повернення виконавчого документа № 94 стягувачу без прийняття до виконання від 14.11.2018 року № 20.1-57679363/13 Позивачем не оскаржується.

Щодо позовної вимоги Позивача про стягнення з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України моральної шкоди в розмірі 1 грн., то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, з огляду таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Позивач зазначає, що протягом строку, в який вирішується питання щодо завершення кваліфікаційного оцінювання та виконання судових рішень, він перебуває у душевних стражданнях, моральних переживаннях, тривогу, порушення сну тощо.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", особа (фізична або юридична) має право вимагати компенсації завданої їй моральної шкоди в будь-якому випадку порушення її прав, незалежно від того, чи передбачене таке право договором або законом.

Під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Наведена норма Цивільного кодексу України встановлює певні критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди. До таких критеріїв відносяться: - характер правопорушення; - глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана; - погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (тут мова йдеться як про професійну працездатність потерпілого, так і про інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров`ю); - ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. За загальним правилом вина є підставою для відшкодування моральної шкоди. Отже суд має брати до уваги як форму вини завдавача шкоди (умисел або необережність), так і наявність вини самого потерпілого; - інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо).

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватися вимоги розумності та справедливості. Отже розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку із порушенням його прав, а також відповідати поведінці завдавача шкоди.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності обґрунтування Позивачем наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відповідно до яких заподіяно шкоду.

Тобто, Позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що Позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань протиправною бездіяльністю Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Крім того, Позивач жодним чином не обґрунтовує розмір моральної шкоди в сумі 1 грн.

Враховуючи те, що Позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого Позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовна вимога Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України моральної шкоди в розмірі 1 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність бездіяльності Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції щодо не прийняття у встановлений законом строк рішення про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року стягувачу без прийняття до виконання.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не винесення у встановлений законом строк постанови про відкриття виконавчих проваджень на примусове виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року, виданого Вищим адміністративним судом України скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення вказаної позовної вимоги.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 271, 272, 287, 308, 310, 311, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 травня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не винесення у встановлений законом строк постанови про відкриття виконавчих проваджень на примусове виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року, виданого Вищим адміністративним судом України та прийняти в цій частині нове рішення.

Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не винесення у встановлений законом строк рішення про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 94 від 27.10.2016 року, виданого Вищим адміністративним судом України .

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький