Справа № 240/6077/18
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/6077/18

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Черняхович Ірина Едуардівна

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

13 червня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Моніча Б.С. Охрімчук І.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року (рішення ухвалено у м.Житомирі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Попільнянської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання дій незаконними, скасування розпоряджень,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Попільнянської районної державної адміністрація Житомирської області (далі - відповідач), в якому просила:

- визнати незаконними (протиправними) дії голови Попільнянської районної державної адміністрації Житомирської області при винесенні розпоряджень від 19.07.2018 №284 та від 19.07.2018 №285 "Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)" (із змінами внесеними розпорядженнями від 26.11.2018 №465 та від 26.11.2018 №466);

- скасувати розпорядження голови Попільнянської районної державної адміністрації Житомирської області від 19.07.2018 №284 та від 19.07.2018 №285 "Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)" (із змінами внесеними розпорядженнями від 26.11.2018 №465 та від 26.11.2018 №466).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що вона є співвласником Фермерського господарства "Олгрис", яке здійснює господарську діяльність на території Андрушівської сільської ради Попільнянського району (за межами населеного пункту). Позивач вказувала, що їй стало відомо, що на земельних ділянках, які є прилеглими до земельних часток (паїв), що обробляються Фермерським господарством "Олгрис" для товарного сільськогосподарського виробництва, проводяться сільськогосподарські роботи на несформованих ділянках, які в свою чергу використовувались жителями с.Андрушки як пасовища, а більша частина даних ділянок складалась із чагарників. Пізніше з відкритих джерел позивач дізналась про існування розпорядження голови Попільнянської районної державної адміністрації Житомирської області від 19.07.2018 №284 та від 19.07.2018 №285 (із змінами внесеними розпорядженнями від 26.11.2018 №465 та від 26.11.2018 №466), яким ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо: 1) встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під нерозподіленими (невитребуваними) земельними частками (паями) з метою передачі в користування на умовах оренди, орієнтованою площею 3,3815 га (пасовища), в тому числі ділянки площею 2,4801 га та ділянки площею 0,09014 га"; 2) встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під нерозподіленими (невитребуваними) земельними частками (паями) з метою передачі в користування на умовах оренди, орієнтованою площею 29,0435 га (сіножаті), в тому числі ділянки площею 2,2397 га, ділянки площею 7,4485 га, ділянки площею 7,4485 га, ділянки площею 17,9232 га та ділянки площею 1,4321 га.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Попільнянської районної державної адміністрація Житомирської області про визнання дій незаконними, скасування розпоряджень - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В апеляційній скарзі зазначає, що зазначені розпорядження від 19.07.2018 №284 та від 19.07.2018 №285 "Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)" (із змінами внесеними розпорядженнями від 26.11.2018 №465 та від 26.11.2018 №466) протиправними, оскільки в них відповідач посилається на положення ст.3,5,15 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)", які жодним чином не уповноважують місцеві державні адміністрації на розпорядження нерозділеними (невитребуваними) земельними частками (паями) з метою передачі в користування на умовах оренди. Натомість, відповідно до ст.122 Земельного кодексу України розпорядження такою категорією земель здійснює Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи. З огляду на зазначене, позивач вважає, що голова Попільнянської районної державної адміністрації Житомирської області здійснюючи розпорядження зазначеними земельними ділянками вийшов за межі наданих йому повноважень.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що спірними розпорядженнями від 19.07.2018 №284 та від 19.07.2018 №285 "Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)" надано ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо: 1) встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під нерозподіленими (невитребуваними) земельними частками (паями) з метою передачі в користування на умовах оренди, орієнтованою площею 3,3815 га (пасовища), в тому числі ділянки площею 2,4801 га та ділянки площею 0,09014 га"; 2) встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під нерозподіленими (невитребуваними) земельними частками (паями) з метою передачі в користування на умовах оренди, орієнтованою площею 29,0435 га (сіножаті), в тому числі ділянки площею 2,2397 га, ділянки площею 7,4485 га, ділянки площею 7,4485 га, ділянки площею 17,9232 га та ділянки площею 1,4321 га.

ОСОБА_1 вважаючи, що зазначені розпорядження від 19.07.2018 №284 та від 19.07.2018 №285 "Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)" (із змінами внесеними розпорядженнями від 26.11.2018 №465 та від 26.11.2018 №466) є протиправними, звернулась з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні розпорядження ніяким чином не порушують прав та інтересів позивача як співвласника Фермерського господарства "Олгрис", у здійсненні ним господарської діяльності з товарного сільськогосподарського виробництва.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким в позові відмовлено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В силу положень ч.1 та ч.2 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З системного аналізу зазначених правових норми вбачається, що підставою адміністративного позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доводить факт порушення своїх прав.

При цьому, право на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване в інших законах, передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Під підставою адміністративного позову слід розуміти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доводить факт порушення своїх прав.

В той же час, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин; вирішуючи спір суд повинен встановити, що у зв`язку з прийнятим рішенням, вчиненням дії чи допущенням бездіяльності суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи інтереси особи у сфері публічно-правових відносин; при цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Колегія суддів звертає увагу, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище та захистити порушене, на його думку право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет та підстави позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, зокрема з поміж іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб та чи забезпечить такий спосіб захисту відповідного порушеного права позивача, враховуючи при цьому наступний етап процесу - виконання судового рішення.

Обґрунтовуючи наявність порушених прав та інтересів позивач вказувала, що протиправними рішеннями відповідача порушено її право як співвласника Фермерського господарства "Олгрис" у здійсненні господарської діяльності з товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначала, що розпорядження голови Попільнянської районної державної адміністрації Житомирської області від 19.07.2018 №284 та від 19.07.2018 № 285 "Про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)" (із змінами внесеними розпорядженнями від 26.11.2018 №465 та від 26.11.2018 №466) ускладнюють використання орендованих нею земельних ділянок та порушують транспортні сполучення.

Разом з тим, позивачем не доведено, що відповідачем в межах досліджуваних правовідносин приймались будь-які рішення, які б впливали на права та інтереси позивача, та не доведено обставин порушеного права внаслідок прийняття оскаржуваних в межах даної справи розпоряджень.

Позивач не навів суду обґрунтованих доводів про те, що оскарженими рішеннями відповідачів були порушені права позивача у цій справі, оскільки вони не призвели до жодних правових наслідків для неї.

Відтак, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення не мають безпосереднього впливу на права та обов`язки позивача шляхом позбавлення її можливості реалізувати належне їй право або шляхом покладення на неї будь-якого обов`язку, отже самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на її права та обов`язки, що виключає передумови для здійснення захисту права або законного інтересу позивача шляхом скасування таких розпоряджень.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з положеннями ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 червня 2019 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Моніч Б.С. Охрімчук І.Г.