Справа № 817/1679/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/2532/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 817/1679/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Махаринець Д.Є. в м. Рівне Рівненської області 27.12.2018 року, згідно з протоколом судового засідання о 11:16 год., повний тест судового рішення складено 04.01.2019 ), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі -також відповідач) про стягнення невиплаченої заробітної плати (грошового утримання) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено частково, стягнуто з Головного управління ДФС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за один день роботи 01 квітня 2014 року в розмірі 250,29 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 268056 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що наказ на звільнення, виданий на підставі свідоцтва про хворобу № 157 від 21.03.2014 року та рапорту, в якому позивач особисто вказав дату звільнення 31 березня 2014 року, ним не оскаржено, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Крім того, належними та допустимими доказами спростовується висновок суду першої інстанції про виконання позивачем посадових обов`язків після звільнення.

В судовому засіданні представник апелянта наполягала на задоволенні апеляційної скарги, позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наказом Міністерства доходів і зборів України від 31 березня 2014 року № 737-о «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 18 березня 2013 року № 141 «Про Міністерство доходів і зборів України» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом «б» (через хворобу) полковника податкової міліції Юрковського Віталія Владиславовича (М-040704), заступника начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у Рівненській області, на підставі рапорту ОСОБА_1 , подання ГУ Міндоходів у Рівненській області та свідоцтва про хворобу № 157 від 21.03.2014 р.

Наказом Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 01 квітня 2014 року № 221-о «По особовому складу податкової міліції» визначено вислугу ОСОБА_1 на день звільнення: в календарному обчисленні - 26 (двадцять шість) років 00 (нуль) місяців 17 днів, в пільговому обчисленні - 26 (двадцять шість) років 04 (чотири) місяці 11 днів. В органах податкової міліції - 17 (сімнадцять) років 03 (три) місяці.

В трудовій книжці серії НОМЕР_1 , виданій на ім`я ОСОБА_1 , вчинено запис № 10 від 31 березня 2014 року про те, що він звільнений з органів податкової міліції на підставі наказу Міндоходів України від 31.03.2014 р. № 737-о.

З наказом Міністерства доходів і зборів України від 31 березня 2014 року № 737-о «Про звільнення ОСОБА_1 » останній був ознайомлений у приміщенні Головного управління Міндоходів у Рівненській області 01 квітня 2014 року, одночасно його було ознайомлено з наказом Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 01 квітня 2014 року № 221-о «По особовому складу податкової міліції», в цей же день йому було видано грошовий атестат та трудову книжку.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивача звільнено з посади заступника начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у Рівненській області та зі служби в податковій міліції є саме 01 квітня 2014 року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу вищенаведених норм законодавства слідує, що необхідними складовими частинами настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є наявність належних звільненому працівникові сум при звільненні та вина роботодавця за невиплату (несвоєчасну виплату) працівникові цих сум. Тобто для застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтями 116-117 КЗпП України, необхідним є встановлення обставин невиплати працівникові на час звільнення всіх належних сум.

Апеляційним судом встановлено, що позивача звільнено з посади заступника начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у Рівненській області та зі служби в податковій міліції 31 березня 2014 року. Вказана дата вважається останнім робочим днем позивача, і саме по вказану дату включно йому виплачено грошове утримання.

З наказом Міністерства доходів і зборів України від 31 березня 2014 року № 737-о «Про звільнення ОСОБА_1 » він був ознайомлений у приміщенні Головного управління Міндоходів у Рівненській області лише 01 квітня 2014 року, після чого йому було видано грошовий атестат та трудову книжку.

Наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 31 березня 2014 року № 737-о позивачем не оскаржувався, а тому колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 погоджується з зазначеним наказом та датою його звільнення.

З грошового атестата № 6/14, виданого позивачу, встановлено, що при звільненні відповідачем виплачено ОСОБА_1 всі кошти, що належать йому.

З табелю обліку робочого часу встановлено те, що позивачам відпрацьовано робочий час до 31.03.2014.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія листа Головного управління пенсійного фонду України Рівненській області від 10.11.2016 року №70-428/07.1-15, де зазначено, що пенсію Позивачу призначено з 01.04.2014, з відповідним поданням його своєчасно ознайомлено, зауважень чи скарг щодо незгоди позивача з часу призначення пенсії не надходило.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання про те, що останнім робочим днем позивача було 31.03.2014.

Щодо покликань ОСОБА_1 на те, що днем звільнення позивача є день ознайомлення його з наказом про його звільнення, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Частиною 2 статті 47 КЗпП передбачено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Аналізуючи вищезазначені норми Кодексу законів про працю, та враховуючи те, що позивач звільнений на підставі його ж рапорту від 21.03.2014 та свідоцтва про хворобу № 157 від 21.03.2014, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідачем було чітко дотримано вимогу закону щодо звільнення працівника в строк, який ним особисто був вказаний в рапорті - 31.03.2014 р., з вимогою до відповідача про надання йому копії наказу про звільнення 31.03.2014 не звертався, а тому покликання на несвоєчасне його ознайомлення з наказом до уваги не беруться.

Ознайомлення позивача під підпис із наказом про звільнення, наказом по особовому складу податкової міліції, отримання грошового атестату та трудової книжки на наступний день після звільнення не є підставою для зарахування такого дня до загального стажу.

Щодо покликань позивача на те, що 01.04.2014 перебував на службі та виконував свої службові обов`язки до моменту ознайомлення з наказом про звільнення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Невиконання позивачем своїх професійних обов`язків 01.04.2014 підтверджується відсутністю будь-яких документів, проектів документів, створених позивачем 01.04.2014 року. Також свідченням того, що ОСОБА_1 не працював 01.04.2014 р., є відсутність задокументованих фактів вчинення будь-яких оперативних дій (позивач до 31.03.2014 р. був одним з керівників оперативного підрозділу) чи їх передоручення шляхом накладення письмової резолюції на працівників відділу внутрішньої безпеки ГУ Міндоходів у Рівненській області, що підтверджено актом тематичної перевірки від 20.11.2017 р. № 594/17-00-22-12.

В матеріалах справи містяться Розпорядження Головного управління Міндоходів у Рівненській області «Про анулювання ліцензій» від 01 квітня 2014 року № 103-р, Розпорядження Головного управління Міндоходів у Рівненській області «Про анулювання ліцензій» від 01 квітня 2014 року № 104-р, Розпорядження Головного управління Міндоходів у Рівненській області «Про анулювання ліцензій» від 02 квітня 2014 року № 106-р.

Листи погодження керівниками структурних підрозділів Головного управління Міндоходів у Рівненській області вказаних розпоряджень містять в тому числі і підписи керівника відділу внутрішньої безпеки Коваленка О.П.

Позивач та свідок ОСОБА_2 зазначають, що вказані вище документи погоджувалися відділом внутрішньої безпеки 01 квітня 2014 року, коли начальник відділу ОСОБА_3 був відсутній на роботі, і його обов`язки виконував заступник начальника відділу ОСОБА_1 , який і підписав листи погодження вказаних розпоряджень від імені керівника відділу внутрішньої безпеки.

Однак, позивачем та ОСОБА_2 не доведено те, що саме ОСОБА_1 підписував вищевказані документи. Крім того, навпроти назви посади керівника відділу внутрішньої безпеки, який підписав листи погодження, вказано не прізвище ОСОБА_1 , який виконував обов`язки начальника відділу і підписав ці документи, а прізвище начальника відділу ОСОБА_3 , що є порушенням Регламенту Головного управління Міндоходів у Рівненській області, який затверджено наказом від 16.10.2013 р. № 507, та Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, які вимагають у офіційних документах вказувати прізвище особи, яка візує документ.

Також, свідок ОСОБА_2 , яка в 2014-му році в званні підполковника податкової міліції проходила службу у відділі внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у Рівненській області та відповідала за ведення діловодства у вказаному підрозділі, зазначає, що 01.04.2014 ОСОБА_1 перебував на робочому місці і до ознайомлення з наказом про звільнення виконував службові обов`язки начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у Рівненській області, однак у складеному нею табелі обліку робочого часу працівників відділу внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у Рівненській області за квітень 2014 року позивач та кількість відпрацьованих ним днів відсутні.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що позовні вимоги позивача щодо стягнення невиплаченої заробітної плати (грошового утримання) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 817/1679/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 14.06.2019