Справа № 560/267/19
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/267/19

Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

18 червня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Сторчака В. Ю. Ватаманюка Р.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року (повний текст якого складено у м. Хмельницькому) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
у січні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови йому у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги та скасувати п.54 протоколу №122 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних виплат від 07 грудня 2018 року; зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби у розмірі, передбаченому п.1.б ст.16-2 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції, що діяла у період спірних правовідносин, а саме у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на перше січня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за результатами розгляду поданих позивачем документів до Міністерства оборони України через Хмельницький обласний військовий комісаріат для виплати одноразової грошової допомоги, 07 грудня 2018 року відповідно до п.54 Протоколу №122 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою ОГД та компенсаційних виплат відповідачем було прийнято рішення про відмову у призначенні ОГД з підстави того, що первинно позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції ст. 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", якою запроваджувалась виплата ОГД. На переконання позивача, відповідач відмовив у призначенні та виплаті даної одноразової грошової допомоги з підстав, що не передбачені ст. 16-4 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а відтак така відмова є протиправною.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплати одноразової грошової допомоги та скасовано п.54 протоколу №122 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних виплат від 07 грудня 2018 року. Зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби у розмірі, передбаченому п.1.б ст.16-2 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело, на його переконання, до невірного вирішення справи. Так, апелянт зазначає, що відповідач відмовив у призначенні допомоги ОСОБА_1 з інших причин, ніж мотивує суд першої інстанції. Крім того, моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності.

Позивач та третя особа не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

З урахуванням вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити в частині викладу мотивів задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, з 12 січня 1986 року по 25 березня 1988 року позивач - ОСОБА_1 проходив військову службу в складі діючої армії в період бойових дій ДР Афганістан в складі 1074 АП, 108 МСД, 40 ОА, що підтверджується довідкою від 25.09.2013 №4/259 (а.с. 16).

Позивач під час виконання бойового завдання в січні 1988 року отримав черепно-мозкову травму, що підтверджується архіною довідкою № 6/3/1-924 (а.с. 20).

В результаті огляду позивача військово-лікарською комісією складено довідку МСЕК від 12.09.2013, якою позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись військові дії (а.с.13).

Під час повторного огляду позивача 30.10.2017 МСЕК встановила позивачу II групу інвалідності, у зв`язку із травмою пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 3)

04.12.2017 позивач звернувся з заявою до Хмельницького обласного військового комісаріату через Хмельницький ОМВК для виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із повторним оглядом та отриманням ІІ групи інвалідності, оскільки відповідно до акта огляду МСЕК серії АВ №1082252 від 30.10.2017, ОСОБА_1 довічно встановлено ІІ групу інвалідності з 30.10.2017, поранення, контузія, так пов`язані із виконанням інтернаціонального обов`язку.

Однак, позивач отримав лист, відповідно до якого документи повернуто на доопрацювання. Не погодившись з діями відповідача, позивач оскаржив їх судовому порядку. За результатами судового розгляду, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04.06.2018, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.07.2018 по справі № 822/1343/18 задоволено позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 8-12).

За результатами подання позивачем документів до Міністерства оборони України через Хмельницький обласний військовий комісаріат для виплати одноразової грошової допомоги, 07 грудня 2018 року відповідно до п. 54 Протоколу №122 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою ОГД та компенсаційних виплат відповідачем було прийнято рішення про відмову у призначенні ОГД з підстави того, що первинно позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності до 01 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", якою запроваджувалась виплата ОГД, а відтак він не має права на одержання одноразової грошової допомоги (а.с. 7).

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення II групи інвалідності у зв`язку з травмою, пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби є підставами для виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі передбаченому ч.1 ст. 16-2 Закону № 2011-XII. При цьому, позиція відповідача про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки закінчився дворічний строк після первинного встановлення втрати працездатності, є помилковою. Інших підстав для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги в п.54 рішення Комісії, оформленого протоколом № 122 від 07.12.2018, не наведено, а відтак комісія Міністерства оборони України, відмовляючи позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, діяла всупереч нормам чинного законодавства України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті спору, однак вважає за необхідне змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення, з огляду на наступне.

Положеннями ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з абз. 6 пп 4 п. 2 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою КМУ від 28 травня 2008 року № 499 (далі - Порядок № 499) (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) у разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Відповідно до п. 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975) якщо військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Виходячи з системного аналізу положень ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядку № 499 та Порядку № 975, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням 1, 2 чи 3 групи інвалідності є самостійним, оскільки визначає різний розмір для кожної групи інвалідності та не ставиться у залежність від черговості їх призначення. Проте, при обрахунку її кінцевого розміру, законодавцем встановлено застереження, що в разі отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з призначенням нижчої групи інвалідності, розмір за вищою групою інвалідності визначається з врахування раніше отриманих виплат.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16 березня 2018 року у справі № 816/4195/15.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

Тобто, підставою для отримання одноразової грошової допомоги є встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком № 975.

Відповідно до п. 2 Постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Положеннями абз. 3 п. 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Так, предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як інваліду ІІ групи.

Другу групу інвалідності позивачу встановлено 30.10.2017.

Оскільки на день встановлення ІІ групи інвалідності позивачу діяв Порядок № 975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах, а не Порядок № 499, як на цьому помилково наполягає апелянт.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 травня 2019 року по справі №752/19447/15-а, яку з урахуванням вимог ч. 5 ст. 242 КАС України застосовує суд апеляційної інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно з п. 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Колегія суддів звертає увагу на те, що зважаючи на положення абз. 3 п. 3 Порядку № 975 право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги.

Що ж до посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 26 червня 2018 у справі №750/5074/17, то колегія суддів звертає увагу на те, що у постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі 750/5074/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 807/15426/18, від 26 жовтня у справі № 820/2504/18 висловлена інша правова позиція, яку і застосовано при розгляді даної справи.

Між тим, при дослідженні змісту постанови Верховного Суду від 26 червня 2018 у справі №750/5074/17, судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору у вказаній справі була відмова Міністерства оборони України в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що в поданих особою документах відсутні факти, які свідчать про причини та обставини поранення, що не є аналогічним предметом спору у даній справі. Крім того, у справі №750/5074/17 позивачем є військовослужбовець, якому встановлено ІІІ групу інвалідності, яка з моменту первинного огляду та встановлення до моменту звернення з заявою про призначення одноразової грошової допомоги не змінювалась, а лише підтверджувалася при черговому проходженні медичного огляду.

Як слідує зі змісту наявних у справі архівних довідок, причини і обставини отримання позивача поранення полягають у виконанні бойового завдання, а відтак в контексті розгляду даної справи наявні докази, які були відсутні у справі, що розглядав суд касаційної інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для врахування правових висновків Верховного Суду, висловлених у постанові від 26 червня 2018 у справі №750/5074/17 при вирішенні даної справи, враховуючи, що судом касаційної інстанції прийнято судове рішення за інших обставин справи.

Між тим, положеннями ст. 16-4 Закону № 2011-ХІІ встановлений вичерпний перелік підстав коли призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, а саме: якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не містять належного обґрунтування щодо наявності обставин, передбачених ст. 16-4 Закону № 2011-ХІІ для відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності.

Таким чином, ІІ група інвалідності встановлена ОСОБА_1 30.10.2017 і чинне на той момент законодавство жодним чином не пов`язувало право на отримання одноразової грошової допомоги з датою звільнення позивача з військової служби, а відтак суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Водночас, колегія суддів лише частково погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача стосовно помилковості мотивів, які наведені судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, оскільки дійсно відмова відповідача не пов`язана із закінченням дворічного строку після первинного встановлення втрати працездатності, а відтак наявні підстави для зміни мотивувальної частини даного судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За приписами ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії змінити в частині мотивування рішення про задоволення позовних вимог і викласти відповідне мотивування в редакції цієї постанови.

В решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі 18 червня 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Сторчак В. Ю. Ватаманюк Р.В.