Справа № 240/4527/19
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Житомир справа №240/4527/19

категорія 112030100

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

секретар судового засідання Бойко Т.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Дубка С.М.,

представника відповідача Алексійчук В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення виплати призначеної пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області скасувати рішення про припинення виплати пенсії, поновити виплату пенсії за вислугу років та здійснити доплату належної пенсії за період з 01 лютого 2019 року по день поновлення виплати пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходу на суму невиплаченої пенсії за період з 01 лютого 2019 року по день поновлення виплати пенсії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області за відсутності правових підстав було прийнято рішення, яким протиправно припинено виплату пенсії. Вказує, що має право на поновлення та виплату пенсії з 01 лютого 2019 року, а також на виплату компенсації втрати частини доходу на суму невиплаченої пенсії за період з 01 лютого 2019 року по день поновлення виплати пенсії.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання та викликом (повідомленням) учасників справи.

23 квітня 2019 року до відділу документального забезпечення суду, у строк та в порядку, визначеному статтею 162, частиною першою статті 261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) надійшов відзив на позовну заяву вих. №6771/08 від 22 квітня 2019 року, відповідно до змісту якого Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Вказує, що за результатами внутрішньої перевірки пенсійної справи ОСОБА_1 було встановлено, що вислуга років позивача в календарному обчисленні складає 17 років 02 місяці 06 днів, що недостатньо для призначення пенсії за вислуги років на умовах пункту "г" статті 12 Закону №1162, а тому згідно з атестатом №151 (вих. №130 від 30 січня 2019 року) позивачу з 01 лютого 2019 року правомірно припинено виплату пенсії. Наголошує, що оскільки позивачу з 01 лютого 2019 року пенсія не нараховувалась, позовні вимоги в частині виплати компенсації втрати частини доходу є безпідставними (а.с. 24-26).

В підготовчому засіданні, призначеному на 25 квітня 2019 року о 10:00, судом в порядку статті 243 КАС України без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 16 травня 2019 року о 10:30 для подачи відповідачем додаткових документів.

В підготовчому засіданні, призначеному на 16 травня 2019 року о 10:30, судом в порядку статті 243 КАС України без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 03 червня 2019 року о 12:00, що зафіксовано секретарем судового засідання до протоколу судового засідання від 16 травня 2019 року.

В судове засідання, призначене на 03 червня 2019 року о 12:00 прибули позивач, представник позивача та представник відповідача.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У відповідності до положень частини третьої статті 243 КАС України та зважаючи на складність справи, складення рішення у повному обсязі може бути відкладено на строк до десяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін та учасників справи, присутніх у попередніх засіданнях, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Житомирським обласним військовим комісаріатом Міністерства оборони України щодо ОСОБА_1 було внесено подання про призначення пенсії від 10 жовтня 2018 року №ХЗ-73868, відповідно до змісту якого у відповідності до особової справи ОСОБА_1 , вислуга років станом на 21 вересня 2018 року для призначення пенсії складає 29 років 10 місяців 28 днів в пільговому обчисленні (а.с. 46 та зворот).

Зазначений розрахунок вислуги років також узгоджується зі змістом розрахунку №471 вислуги років військовослужбовця на пенсію підполковника ОСОБА_1 (а.с. 50 та зворот).

Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років (а.с. 48-49).

Із протоколу у пенсійній справі (Міноборони) від 21 листопада 2018 року, позивачу з 22 вересня 2018 року призначено пенсію у відповідності до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року №2262-XII (а.с. 27).

Житомирський обласний військовий комісаріат листом вих. №8486 від 18 грудня 2018 року на ім`я начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомив про зарахування на військову службу підполковника запасу ОСОБА_1 №ХЗ373868, який наказом командувача Національної гвардії України від 16 листопада 2018 року №186 о/с прийнятий на військову службу за контрактом до військової частини НОМЕР_1 (а.с. 51).

Згідно з доповідною запискою від 03 січня 2019 року на ім`я заступника начальника управління - начальника відділу з питань призначення пенсій військовослужбовцям та членам їх сімей управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, при відпрацюванні повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 про зарахування на військову службу ОСОБА_1 виявлено, що при призначенні пенсії була врахована вислуга років у пільговому обчисленні. В результаті перевірки пенсійної справи ОСОБА_1 встановлено, що вислуга років в календарному обчисленні складає 17 років. Оскільки відповідно до пункту "г" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року №2262-XII пенсія за вислугу років призначається особам, які займали посади льотного складу не менше 20 років, підстави для оформлення вищезазначених документів для призначення пенсії відсутні (а.с. 52).

У відповідності до атестату про зняття з обліку №151 (вих. №130 від 30 січня 2019 року) позивачу повідомлено про припинення виплати пенсії по причині відсутності необхідної вислуги років для призначення пенсії (а.с. 40).

Не погоджуючись із рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 46 Основного Закону визначено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом шостим частини першої статті 92 Основного Закону визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року №2262-XII (в редакції, чинній на момент призначення пенсії позивачу, далі - Закон №2262-XII) закріплено, що цей Закон визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Умови призначення пенсій за вислугу років визначено статтею 12 Закону №2262-XII. Так, пунктом "г" частини першої статті 12 Закону №2262-XII встановлено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д" статті 1-2 цього Закону, які займали посади льотного складу та плаваючого складу підводних човнів Збройних Сил не менше 20 років, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону.

Положеннями статті 66 Закону №2262-XII передбачено, що рішення про відмову в призначенні пенсії або її перерахунку, зарахуванні до вислуги років для призначення пенсії окремих періодів служби в календарному обчисленні або на пільгових умовах, порушення строків і заниження розмірів пенсії може бути оскаржено до вищих органів або до суду.

Статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування " від 09 липня 2003 року №1058-IV закріплено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

У Рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20 травня 2010 року, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 06 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Відповідно до судової практики ЄСПЛ (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття.

Перевіряючи оскаржуване рішення на відповідність вимогам частини другої статті 19 Конституції України, частини другої статті 2 КАС України, суд зазначає наступне.

Як встановлено зі змісту спірного атестату про зняття з обліку, підставою для припинення виплати пенсії позивачу вказано відсутність у ОСОБА_1 необхідної вислуги років для призначення пенсії. При цьому, згідно зі змістом доповідної записки від 03 січня 2019 року на ім`я заступника начальника управління - начальника відділу з питань призначення пенсій військовослужбовцям та членам їх сімей управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян, вислуга років позивача в календарному обчисленні складає 17 років, а тому, на думку відповідача, підстави для оформлення документів для призначення пенсії відповідно до пункту "г" частини першої статті 12 Закону №2262-XII, відсутні (а.с. 52).

Суд не погоджується із доводами відповідача та зазначає, що пункт "г" частини першої статті 12 Закону №2262-XII не містить застережень чи обмежень щодо обрахунку вислуги років для призначення пенсії виключно у календарному обчисленні.

Суд також відхиляє посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у відзиві на позовну заяву, оскільки вказані правові висновки Верховного Суду стосуються пункту "а" частини першої статті 12 Закону №2262-XII, а не пункту "г" частини першої статті 12 Закону №2262-XII, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

При цьому, суд звертає увагу, що застосування саме календарної вислуги років при призначенні пенсії прямо передбачено положеннями пункту "а" частини першої статті 12 Закону №2262-XII, в той час пункт "г" частини першої статті 12 Закону №2262-XII вказаних умов та обмежень не містить, а тому застосування зазначених правових висновків Верховного Суду до спірних правовідносин не є можливим.

У відповідності до подання про призначення пенсії від 10 жовтня 2018 року №ХЗ-73868 (а.с. 46 та зворот) та розрахунку №471 вислуги років військовослужбовця на пенсію підполковника ОСОБА_1 (а.с. 50 та зворот), вислуга років позивача станом на 21 вересня 2018 року для призначення пенсії складає 29 років 10 місяців 28 днів в пільговому обчисленні.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для припинення пенсії ОСОБА_1 , передбачених статтею 49 Закону №1058-IV.

Керуючись повноваженнями, наданими частиною другою статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати атестат про зняття з обліку №151 Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 призначеної пенсії за вислугу років.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Так, у справі "Салах Шейх проти Нідерландів" ЄСПЛ вказав, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 17 липня 2008 року у справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема, через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2018 року у справі №815/1048/16 зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Зважаючи на наявність порушеного права та необхідність його судового захисту, застосовуючи механізм захисту порушеного права та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими частиною статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області поновити з 01 лютого 2019 року нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Покладення такого обов`язку на відповідача не є перебиранням функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язанням його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу, з огляду на обов`язковість ефективного механізму захисту порушеного права.

Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу на суму невиплаченої пенсії за період з 01 лютого 2019 року по день поновлення виплати пенсії, суд зазначає наступне.

Щодо вимоги про виплату компенсації втрати частини доходів, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі - Закон №2050-III), сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Таким чином, необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано у статті 3 цього Закону.

За змістом статті 4 Закону №2050-III, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

При цьому, з аналізу норм Закону №2050-III та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі - Порядок №159) слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги.

Таким чином, основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, за наявності визначених Законом Ук№2050-III умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-43цс14.

Суд звертає увагу позивача, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А тому визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.

За таких обставин, право на компенсацію позивач набуде виключно після набрання законної сили даним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу (пенсії), які мають бути нараховані та виплачені на підставі цього рішення. При цьому, суд позбавлений можливості та компетенції самостійно обраховувати суми можливих пенсійних витрат, прогнозувати строки фактичного виконання рішення суду та здійснювати розрахунки можливого розміру компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позовні вимоги у вказаній частині є передчасними, а тому не підлягають задоволенню.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем в порушення частини другої статті 77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність припинення виплати пенсії позивачу, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд,

вирішив:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7, м. Житомир, 10003. ) про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати атестат про зняття з обліку №151 Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 призначеної пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області поновити з 01 лютого 2019 року нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 13 червня 2019 року.

Головуючий суддя О.Г. Попова