Справа № 440/1052/19
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2019 року м. ПолтаваСправа №440/1052/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кукоби О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Пуленко М.І.

та представників сторін:

від позивача: Лелюк О.О., Плохута О.В.,

від відповідача Боровик Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельна компанія "Юліс" до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговельна компанія "Юліс" (надалі - позивач, ТОВ "ТК "Юліс") звернулось до суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі також відповідач), у якому позивач просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.03.19 № в частині збільшення суми грошового зобов`язання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем у розмірі 156049,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 39012,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на безпідставність висновків документальної планової виїзної перевірки щодо порушення ТОВ "ТК "Юліс" вимог підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України в частині неправомірного, на думку контролюючого органу, віднесення позивачем до складу витрат на збут витрат зі списання паливно-мастильних матеріалів на заправку автомобілів. На переконання позивача, твердження відповідача про необхідність віднесення таких витрат до собівартості реалізованих товарів ґрунтуються на хибному розумінні приписів П(С)БО, адже пунктом 19 П(С)БО-16 передбачено, що зазначені витрати відразу списуються на витрати поточного періоду за дебетом рахунку 93 "Витрати на збут", не збільшуючи при цьому собівартість реалізованих товарів.

2. Позиція відповідача.

Відповідач позов не визнав, у відзиві представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність /т. 3, а.с. 1-3/. Свою позицію мотивував посиланням на те, що позивач у ході ведення господарської діяльності здійснює перевезення товарів транспортними засобами до покупців та між складом і торгівельними магазинами. У ході перевірки встановлено, що для перевезення товарів позивач використовував орендовані автомобілі, а витрати на паливо-мастильні матеріали та оренду автотранспортних засобів у бухгалтерському обліку відобразив по рахунку 93 "Витрати на збут". Однак, на переконання відповідача, такі витрати, що загалом становлять 866939,59 грн, мають відноситись до складу собівартості запасів, що придбані за плату згідно пункту 9 П(С)БО 9 та, у подальшому, до вартості реалізованого товару.

3. Інші заяви учасників справи.

26.04.19 судом одержано відповідь на відзив, у якій представник позивача звертав увагу на те, що за змістом Методичних рекомендацій з формування складу витрат та порядку їх планування в торгівельній діяльності, затверджених наказом Мінекономіки від 2.03.10 №226, поточні витрати підприємства торгівлі за видами діяльності включають, зокрема, витрати операційної діяльності, до яких відносяться витрати на збут. У свою чергу, до витрат на збут включаються витрати на оренду основних засобів, інших необоротних активів, що забезпечують збут товарів, а також витрати на транспортування. З урахуванням наведеного, представник позивача стверджував, що підприємством правомірно віднесені спірні витрати саме до витрат на збут.

Заперечення на відповідь до суду не надходили.

4. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.03.19 відкрито провадження у цій справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 13.05.19 (постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

30.05.19 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

У судовому засіданні 11.06.19 представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ТОВ "ТК "Юліс" у встановленому законом порядку зареєстровано як юридичну особу, /т. 1, а.с. 20, 28-33/.

Позивач перебуває на обліку платників податків в ДПІ у м. Полтаві та є платником податку на прибуток приватних підприємств.

Основним видом діяльності позивача за КВЕД-2010 є оптова торгівля іншими товарами господарського призначення (46.49).

Співробітниками Головного управління ДФС у Полтавській області у період з 26.12.18 по 7.02.19 проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "ТК "Юліс" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 1.01.15 по 30.09.18.

За результатами перевірки складено акт від 14.02.19 №183/16-31-14-01-10/24389020 (надалі - Акт перевірки), у якому, окрім іншого, вказано на порушення платником податків вимог підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України, наслідком чого визначено заниження позивачем податку на прибуток у розмірі 599452,00 грн /т. 1, а.с. 40-94/. Відповідні порушення, на думку контролюючого органу, з-поміж іншого полягали у тому, що платник податків безпідставно відніс до складу витрат на збут витрати у розмірі 866939,59 грн зі списання паливно-мастильних матеріалів (бензин, дизпаливо) на заправку автомобілів, які мали формувати собівартість при реалізації товарів /т. 1, а.с. 47-51/.

Заперечення платника податків від 28.02.19 вих.№62 на Акт перевірки залишені без задоволення, про що позивача повідомлено листом від 11.03.19 вих.№9958/10/16-31-14-01-10 /т. 1, а.с. 188-197, 198-200/.

На підставі згаданого вище Акта перевірки відповідач 14.03.19 сформував податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств загалом у розмірі 200139,00 грн, з них: 160111,00 грн - основний платіж, 40028,00 грн - штрафні (фінансові) санкції /т. 1, а.с. 201, 202/.

Не погодившись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням в частині збільшення суми грошового зобов`язання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем у розмірі 156049,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 39012,00 грн, позивач оскаржив його до суду.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (пункт 1.1 статті 1 Податкового кодексу України - тут та надалі у редакції, чинній на момент виникнення та реалізації спірних відносин).

У відповідності до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В силу положень статті 4 названого Закону, бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на принципі нарахування - доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення, незалежно від дати надходження або сплати грошових коштів.

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності визначені Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 "Витрати" (надалі - П(С)БО-16), затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.12.99 №318, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.00 за №27/4248.

Пунктами 10, 11 П(С)БО-16 передбачено, що собівартість реалізованих товарів визначається за Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 "Запаси".

Собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат.

Відповідно до пункту 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 "Запаси" (надалі - П(С)БО-9), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.99 №246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2.11.99 за №751/4044, первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка, зокрема, включає транспортно-заготівельні витрати (затрати на заготівлю запасів, оплата тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи і транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їх використання, включаючи витрати зі страхування ризиків транспортування запасів).

При цьому, пунктом 4 П(С)БО-9 визначено, що запаси - активи, які: утримуються для подальшого продажу (розподілу, передачі) за умов звичайної господарської діяльності; перебувають у процесі виробництва з метою подальшого продажу продукту виробництва; утримуються для споживання під час виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг, а також управління підприємством/установою.

У свою чергу, згідно з пунктом 17 П(С)БО-16 витрати, пов`язані з операційною діяльністю, які не включаються до собівартості реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), поділяються на адміністративні витрати, витрати на збут та інші операційні витрати.

А відповідно до пункту 19 П(С)БО-16, витрати на збут включають витрати, пов`язані з реалізацією (збутом) продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема: витрати на транспортування, перевалку і страхування готової продукції (товарів); витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів (філій, представництв) підприємства.

Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, що затверджена наказом Міністерства фінансів України від 30.11.99 №291 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 21.12.99 за №893/4186 (надалі - Інструкція №291), визначено, що рахунок 90 "Собівартість реалізації" призначено для узагальнення інформації про собівартість реалізованої готової продукції, товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

За дебетом рахунку 90 "Собівартість реалізації" відображається виробнича собівартість реалізованої готової продукції, робіт, послуг; фактична собівартість реалізованих товарів (без торгових націнок), страхові виплати відповідно до договорів страхування, за кредитом - списання в порядку закриття дебетових оборотів на рахунок 79 "Фінансові результати". За дебетом цього рахунку підприємства, які здійснюють діяльність з випуску та проведення лотерей на території України, відображають створення (формування) забезпечення призового фонду (резерву виплат) і резерву, що покриває суму джек-поту, не забезпечену сплатою участі у лотереї.

Адміністративні витрати, витрати на збут та інші операційні витрати не включаються до складу виробничої собівартості готової та реалізованої продукції, а тому інформація про такі витрати узагальнюється на рахунках обліку витрат звітного періоду - 92 "Адміністративні витрати", 93 "Витрати на збут", 94 "Інші витрати операційної діяльності".

Так, на рахунку 93 "Витрати на збут" ведеться облік витрат, пов`язаних із збутом (реалізацією, продажем) продукції, товарів, робіт і послуг.

За дебетом рахунку відображається сума визнаних витрат на збут, за кредитом - списання на рахунок 79 "Фінансові результати".

До витрат на збут, зокрема, належать витрати пакувальних матеріалів, транспортування продукції, товарів за умовами договору, витрати на маркетинг та рекламу, витрати на оплату праці й комісійні продавцям, торговим агентам, працівникам відділу збуту, амортизація, ремонт та утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів, що використовуються для забезпечення збуту продукції, товарів, робіт і послуг.

ОЦІНКА СУДОМ ОБСТАВИН СПРАВИ

Спір у даній справі стосується правомірності визначення позивачем об`єкта оподаткування податком на прибуток приватних підприємств в частині формування витрат підприємства.

Як пояснили у судовому засіданні представники позивача, ТОВ "ТК "Юліс" займається торгівлею канцелярським приладдям у мережі роздрібних магазинів м. Полтава, а також здійснює доставку товарів клієнтам у межах міста Полтава. У ході ведення звичайної господарської діяльності підприємство використовує два орендовані автомобілі з метою доставки канцтоварів між виробничими підрозділами (складами, роздрібними магазинами), а також покупцям.

До матеріалів справи залучені копії розпоряджень директора ТОВ "ТК "Юліс" від 1.01.16 №№ 010116-м, від 1.01.17 №№ 010117-м, від 1.01.18 №№ 010118-м, якими визначено порядок доставки товарів у межах м. Полтава /т. 1, а.с. 203-205/.

Витрати з транспортування товарів за період з січня 2016 року по вересень 2018 року загалом у розмірі 866939,59 грн платник податків відобразив по рахунку 93 "Витрати на збут".

Контролюючий орган не заперечує склад витрат, їх розмір, а також фактичне понесення. Відповідні обставини встановлені перевіркою позивача та відображені у Акті перевірки.

Натомість, відповідач заперечує проти правомірності віднесення таких витрат саме до витрат на збут та наполягає на тому, що ці витрати підприємство мало включити до собівартості запасів, що придбані за плату.

Суд, проаналізувавши наведені вище положення П(С)БО-9, П(С)БО-16 та Інструкції №291, не погоджується з наведеними доводами контролюючого органу з таких підстав.

Виходячи з поняття "запаси", визначеного у пункті 4 П(С)БО-9, такими є активи (товари) до моменту їх відпуску у торгівельну мережу з метою реалізації. В силу приписів пункту 9 П(С)БО-9 витрати на транспортування відповідних активів є первісною вартістю запасів, що за своєю суттю означає віднесення до собівартості запасів транспортно-заготівельних витрат, пов`язаних виключно з набуттям активу, а не його кінцевою реалізацією.

Позивач у спірних відносинах сформував витрати у зв`язку з доставкою товарів (активів) з метою їх реалізації кінцевому споживачу. Отже, відповідні витрати пов`язані не з набуттям активів, а з їх вибуттям, оскільки стосувались збуту готової продукції.

Відповідно до пункту 6 розділу 2 Методичних рекомендацій з формування складу витрат та порядку їх планування в торговельній діяльності, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 22.05.02 №145, поточні витрати підприємств торгівлі за видами діяльності класифікуються за такими групами: витрати операційної діяльності; витрати фінансової діяльності; інші витрати звичайної діяльності; надзвичайні витрати. Витрати операційної діяльності поділяють на: витрати, які включають до собівартості реалізованих товарів та/або продукції власного виробництва (далі - продукції); адміністративні витрати; витрати на збут; інші операційні витрати.

За змістом пункту 23 розділу 3 Методичних рекомендацій витрати на збут включають витрати на оренду основних засобів, інших необоротних матеріальних активів і нематеріальних активів, що забезпечують збут товарів (продукції). До цих витрат відносять: 1) плату за операційну оренду окремих об`єктів основних засобів, пов`язаних зі збутом товарів (продукції); 2) плату за операційну оренду окремих об`єктів інших необоротних матеріальних активів, пов`язаних зі збутом товарів (продукції); 3) плату за операційну оренду окремих об`єктів нематеріальних активів, пов`язаних зі збутом товарів (продукції).

Також до витрат на збут включаються витрати на транспортування, зокрема, вартість пально-мастильних матеріалів та інших матеріалів і предметів для належної експлуатації транспортних засобів.

За вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що позивач у спірний період правомірно відніс до витрат на збут витрати ТОВ "ТК "Юліс", понесені у зв`язку з орендою двох автомобілів, а також придбанням паливно-мастильних матеріалів (бензину, дизпалива) у загальному розмірі 866939,59 грн.

Як наслідок, суд констатує безпідставність доводів контролюючого органу про завищення позивачем витрат на зазначену суму і заниження податку на прибуток у розмірі 156049,00 грн.

А за відсутності у діях позивача складу податкового правопорушення, відсутні й підстави для нарахування ТОВ "ТК "Юліс" штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 39012,00 грн.

Згідно із частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позову ТОВ "ТК "Юліс" повністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 3002,10 грн, що підтверджено платіжним дорученням від 20.03.19 №9177 /т. 1, а.с. 3/. Вказану суму судового збору зараховано до спеціального фонду Державного бюджету, що підтверджено випискою /т. 1, а.с. 4/.

Відповідачем доказів понесення судових витрат не надано.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Оскільки позов ТОВ "ТК "Юліс" задоволено повністю, судові витрати позивача у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 3002,10 грн належить компенсувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 6-9, 72-77, 90, 132, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельна компанія "Юліс" до Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 14 березня 2019 року № в частині збільшення Товариству з обмеженою відповідальністю "Торговельна компанія "Юліс" суми грошового зобов`язання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем у розмірі 156049,00 грн (сто п`ятдесят шість тисяч сорок дев`ять гривень) та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 39012,00 грн (тридцять дев`ять тисяч дванадцять гривень).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області (; вул. Європейська, 4, м. Полтава, Полтавська область, 36014) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговельна компанія "Юліс" (; вул. Маршала Бірюзова, 47б, м. Полтава, Полтавська область, 36007) судові витрати у розмірі 3002,10 грн (три тисячі дві гривні десять копійок).

Рішення набирає законної сили відповідно до положень статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку та строки, визначені статтями 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 14 червня 2019 року.

Суддя О.О. Кукоба