Справа № 240/6131/18
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/6131/18

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос О.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

13 червня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Охрімчук І.Г. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_6 ,

представника відповідача: Петренко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання повторно розглянути заяву та прийняти рішення,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання протиправним дій Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо відмови (у листі від 06.09.2018) у наданні ОСОБА_1 , дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,08 га в с.Миролюбівка.

Також, позивач просила зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву та прийняти рішення про надання їй, дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,08 га в с.Миролюбівка.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14.02.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні заперечили щодо апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи зазначені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи рішенням Миролюбівської сільської ради від 27.06.2018 №315 "Про погодження на надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з метою передачі їх у власність для ведення особистого селянського господарства на території Миролюбівської сільської ради" погоджено ОСОБА_1 на надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її у власність для ведення особистого селянського господарства у с.Миролюбівка, площею 1,08 га. (а.с.18-19).

Згідно з довідкою Виконкому Миролюбівської сільської ради від 27.07.2018 №413 ОСОБА_1 проживає в сім`ї дочки ОСОБА_3 та зятя ОСОБА_4 , спільно займаються веденням селянського господарства та обробляють виділену їм землю, в тому числі земельну ділянку в розмірі 1,08 га, виділену ОСОБА_4 , згідно рішення 23 сесії 5 скликання від 03.06.2009 (а.с.20).

06.08.2018 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 1,08 га, на території Миролюбівської сільської ради.

До заяви додала: рішення сесії Миролюбівської сільської ради від 27.06.2018 №315; рішення сесії Миролюбівської сільської ради від 29.12.2016 №86; довідку сільської ради від 27.07.2018 № №413; лист Держгеокадастру від 22.05.2017 №К-6516/0-4867/6-17; копію паспорта; копію ідентифікаційного коду; викопіювання з кадастрової карти; копію диплома (а.с.16).

Листом від 06.09.2018 №Ж-7936/0-4833/0/22-18 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з посиланням на те, що відповідно до довідки Міськрайонного управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, зазначена земельна ділянка знаходиться під арештом за рішенням суду від 13.03.2018 (а.с.17).

Вважаючи таку відмову протиправною, позивачка звернулась з відповідним позовом до суду.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Богунського суду м.Житомира від 13.03.2018 №295/2837/18 накладено арешт на земельні ділянки, в тому числі за кадастровим номером НОМЕР_1 шляхом накладення заборони на їх використання та відчуження.

Міськрайонним управління в Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області було надано викопіювання з Публічної кадастрової карти України з відображенням земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , в межах якої знаходиться бажана позивачем земельна ділянка та відображенням земельної ділянки площею 40 га, на яку накладено арешт.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до своїх заяв був поданий вичерпний перелік документів. Відповідачем зауважень щодо неповного переліку документів висловлено не було. Відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою з посиланням на те, що відповідно до довідки Міськрайонного управління у Житомирському районі та м.Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, зазначена земельна ділянка знаходиться під арештом за ухвалою суду від 13.03.2018. Однак, такої підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ЗК України не містить.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ухвалою Богунського суду м.Житомира заборонено лише використовувати, відчужувати, передавати у власність визначені в ухвалі земельні ділянки.

Отже, наявність ухвали Богунського районного суду м.Житомира про арешт земельних ділянок жодним чином не перешкоджає у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою, оскільки це не означає надання її у власність.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 06.09.2017 №6-5529/14-17-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_5 за межами населених пунктів Миролюбівської сільської ради. Земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2,000 га. (а.с.62)

Тобто, на спірну земельну ділянку затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність іншій особі.

Доказів того, що на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності у матеріалах справи не міститься та відповідачем не надано, що свідчить про те, що така земельна ділянка є вільною, а отже і відсутні перешкоди у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою.

З урахуванням зазначеного вище, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ГУ Держгеокадастру протиправно відмовило позивачу щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 1,08 га, розташованої на території Миролюбівської сільської ради, Житомирського району, Житомирської області.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до п."а" ч.3 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Як передбачено ст.33 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Згідно з ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з п.б ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачає ч.3 ст.116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 6 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У такому клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Раді міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст.118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу, може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з ч.5 ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до ч.6 ст.79-1 ЗК України формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, з наведених норм вбачається, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 в справі № 545/808/17.

Як встановлено судом першої інстанції до заяви, позивач додала: рішення сесії Миролюбівської сільської ради від 27.06.2018 №315; рішення сесії Миролюбівської сільської ради від 29.12.2016 №86; довідку сільської ради від 27.07.2018 № №413; лист Держгеокадастру від 22.05.2017 №К-6516/0-4867/6-17; копію паспорта; копію ідентифікаційного коду; викопіювання з кадастрової карти; копію диплома (а.с.16). Тобто, необхідний пакет документів.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи щодо того, що на земельну ділянку накладено арешт, також не заслуговують на увагу. Оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, ухвалою Богунського суду м.Житомира заборонено лише використовувати, відчужувати, передавати у власність визначені в ухвалі земельні ділянки.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що представником відповідача зазначалось, що на дану земельну ділянку виготовлена проектна документація в іншої особи, однак не затверджена у зв`язку з накладенням арешту на дану земельну ділянку. Проте, колегія суддів не бере до уваги твердження відповідача в цій частині, оскільки лист від 06.09.2018 №Ж-7936/0-4833/0/22-18 Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області не містив такої підстави для відмови позивачу. Єдиною підставою для відмови, було зазначено, що земельна ділянка знаходиться під арештом за рішенням суду від 13.03.2018.

Крім того, у правових висновках Верховного Суду України викладених у рішеннях від 10.12.2013 справа №21-358а13, від 07.06.2016 справа №21-1341а16, від 11.10.2016 справа №21-1625а16 зазначено, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до аналогічного висновку з судом першої інстанції, що відмова відповідача, викладена в листі від 06.09.2018 №Ж-7936/0-4833/0/22-18 не містить жодної з підстав, які передбачені Земельним кодексом України для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 1,08 га в с.Миролюбівка.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, відмовляючи у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вийшов за межі, наданих Земельним кодексом України, повноважень.

Крім того, в частині наданні відповіді листом, колегія суддів зауважує, що положенням про територіальні органи Держгеокадастру, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні дозволу, зокрема і форма прийнятих відповідних рішень.

Згідно п. 8 Положення №333, головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Статтею 118 ЗК України встановлено, що за результатами розгляду відповідного клопотання громадянина, зацікавленого в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, відповідач у місячний строк повинен або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки або надати відмову у наданні такого дозволу. При цьому, надання чи відмова у наданні дозволу має оформлюватись відповідним наказом.

Таким чином, відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має бути викладена у формі наказу територіального органу Держгеокадастру.

Вказаний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 24.04.2018 в справі №802/1534/17.

Враховуючи зазначене вище, а також правову позицію Верховного Суду в справі №509/4156/15, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач надаючи відмову у задоволенні заяви позивача діяв у невстановленій законодавством формі.

В частині висновку суду щодо повторного розгляду заяви та прийняття відповідного рішення про надання позивачу, дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,08 га в с.Миролюбівка, та втручання в дискреційні повноваження, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Частина 2 ст.19 Конституції України гарантує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч.2 ст.245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Рішенням від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988 суд вказав, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї, та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Гавенда проти Польщі" від 14.03.2002; рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Аманн проти Швейцарії" від 16.02.2000).

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі "Фадеева проти Росії" від 09.06.2005, в якому Європейський Суд з прав людини з відсилкою до справи "Баклі проти Сполученого Королівства", зазначив, що: "Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку "необхідності" втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції".

Однак, як зазначалось вище, відповідач приймаючи відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки виклав її у формі листа, а не у формі наказу територіального органу Держгеокадастру (протиправність відмови), а також те, що відмову відповідач здійснив вперше, документи наданні позивачем відповідають вимогам передбаченими законодавством, тому суд апеляційної інстанції вважає, що обраним способом захисту порушеного права, має бути зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,08 га в с.Миролюбівка відповідно до заяви від 06.08.2018.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції зроблено правомірний висновок щодо зобов`язання повторно розглянути заяву позивача та прийняти відповідне рішення щодо даної заяви.

А тому, оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 червня 2019 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Охрімчук І.Г. Совгира Д. І.