Справа № 300/942/19
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2019-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" червня 2019 р. справа № 300/942/19
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, -
30.04.2019 ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (далі відповідач) про визнання дій відповідача щодо відмови в зарахуванні до медичного стажу період з 12.01.1991 по 04.02.1992 в Надвірнянському РКТ Червоного Хреста на посаді медичної сестри та призначенні пенсії за вислугою років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як працівнику охорони здоров`я відповідно до звернення від 26.02.2019 протиправними, а також зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 згаданий стаж та призначити пенсію за вислугою років у відповідності до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як працівнику охорони здоров`я відповідно до звернення від 26.02.2019.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , звернувшись 26.02.2019 до відповідача з заявою про призначення пенсії, отримала від останнього відмовув призначенні пенсії по вислузі років, оскільки не передбачено зараховувати відповідно до Постанови КМУ №909 від 04.11.1993 до спеціального медичного стажу роботу в Товаристві ОСОБА_2 .Позивач вважає вказанувідмову протиправною.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.05.2019 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.
У зв`язку із усуненням вказаних недоліків, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 03.06.2019, відповідно до якого Надвірнянське об`єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області заперечило щодо заявлених позовних вимог (а.с. 40-42). Згідно відзиву, представник відповідача зазначив, що відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років медичним працівникам призначаються незалежно від віку. Основною умовою для призначення пенсії за вислугу років є наявність спеціального стажу роботи, напрацьованого в закладах і на посадах, які дають право на пенсію за вислугуроків. Перелік таких посад і закладів затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» від 04.11.1993 за №909 (далі Постанова №909). В зв`язку з тим, що вказаною Постановою №909 Товариство Червоного хреста не передбачено, підстав для зарахування позивачу періоду з 12.01.1991 по 04.02.1992. до вислуги років немає. З урахуванням наведеного, представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази і відзив, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 26.02.2019 звернулась із заявою до відповідача про призначення їй пенсії за вислугу років (а.с. 23-24).
Надвірнянське об`єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області листом від 13.03.2019 за №67/Г-15 позивачу відмовило у призначенні пенсії та зазначило, що станом на 28.02.2019 загальний стаж роботи позивача становить 30 років та 6 місяців, з них 27 років спеціального стажу медичний працівник (без врахування до спеціального стажу періодуроботи з 12.01.1991 по 04.02.1992 в Надвірнянському РКТ Червоного Хреста). Також ОСОБА_1 повідомлено, що не передбачено зараховувати відповідно до Постанови КМУ №909 від 04.11.1993 до спеціального медичного стажу роботу в Товаристві ОСОБА_2 та враховуючи викладене, позивач набуде права на пенсію за вислугу років у віці 55 років при необхідному спеціальному стажу 30 років (а.с. 14).
Вважаючи таку відмову відповідача щодо незарахування стажу та, як наслідок, не призначення пенсії позивачу, ОСОБА_1 звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Згідно статті 81 Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року не менше 26 років 6 місяців.
Постановою Ради Міністрів СРСР від 17.12.1959 за №1397 було затверджено Положення про порядок обчислення стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти і охорони здоров`я, яким визначалось, що лікарям і іншим працівникам охорони здоров`я в стаж роботи за фахом, окрім роботи в установах, організаціях і посадах, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, зараховується праця в системі товариств Червоного Хреста і Червоного ОСОБА_3 .
Постановою Верховної Ради України №1931-XII від 06.12.1991 «Про порядок введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення», з 01.04.1992 введено в дію Закон України «Про пенсійне забезпечення» в повному обсязі.
Відповідно до пункту«е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, чинній в період з 12.01.1991 по 04.02.1992) право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Згідно із пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 за №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці. Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічих закладах, діагностичних центрах, мають право на пенсію за вислугу років.
Середній медичний персонал це особи, які отримали спеціальну освіту та відповідну кваліфікацію в середніх медичних навчальних закладах і допущені в установленому порядку до медичної діяльності. Середній медичний персонал надає долікарську медичну допомогу, здійснює догляд за хворими, виконує під керівництвом лікаря профілактичну, діагосностичну, лікувально-реабілітаційну, санітарно-противоепідемічну і організаторську роботу.
До складу середнього медичного персоналу входять фельдшера, акушерки, медичні сестри, санітарні фельдшери, фельдшери-лаборанти, рентгено-лаборанти, зубні лікарі, зубні техніки та інші.
Медична сестра працює у лікувально-профілактичному або дошкільному закладі під керівництвом лікаря, виконує його призначення, забезпечує належний догляд за хворими та дітьми, веде спостереження за станом їх здоров`я, надає невідкладну долікарську допомогу і бере участь у гігієнічному вихованні населення та пропаганді здорового способу життя. Специфіка діяльності медсестер визначається типом і профілем установи (відділення), в якому вона працює, а також займаної посади.
Відповідно до Класифікатора професій ДК 003:2010 професії сестра медична та сестра медична милосердя мають однаковий код професії (КП) 3231, а також однаковий номер у довіднику кваліфікаційний характеристик працівників (ДКХГІ) 78.
Положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.1997 за №1290 «Про затвердження списків виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці» надано право медичним сестрам Товариства Червоного Хреста на додаткову відпустку тривалістю 7 днів, що додатково підтверджує ототожнення законодавцем медичної сестри та сестри медичної милосердя.
Як свідчать записи в трудовій книжці ОСОБА_1 , остання в період 12.01.1991 по 04.02.1992 працювала на посаді медичної сестри милосердя при Надвірнянському РКТ ОСОБА_4 Хреста (розпорядження №6 від 12.01.1991) (зв. ст. а.с. 15).
Вказане також підтверджується довідкою від 25.02.2016 р. №40/01-07, виданою Івано-Франківською обласною організацією Товариства Червоного Хреста України, згідно якої слідує, що позивач в період з 12.01.1991 по 04.02.1992 працювала на посаді медичної сестри милосердя при Надвірнянському районному комітеті Товариства Червоного Хреста (а.с. 18).
Спеціальність медичної сестри додатково підтверджується копією диплому НОМЕР_1 , виданого 03.07.1990 (а.с. 17).
Однак, даний стаж роботи в період з 12.01.1991 по 04.02.1992 на посаді медичної сестри милосердя при Надвірнянському РКТ Червоного Хреста відповідачем не враховано до спеціального стажу позивача.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про Товариство Червоного Хреста України», Товариство Червоного Хреста України є всеукраїнською добровільною громадською гуманітарною організацією.Товариство допомагає державі у наданні медичної і гуманітарної допомоги під час збройних конфліктів та в мирний час, бере участь у наданні міжнародної допомоги у разі катастроф і надзвичайних ситуацій, забезпечує медико-соціальну допомогу найменш соціально захищеним верствам населення.
Згідно статті 10 Закону України «Про Товариство Червоного Хреста України», товариство та його місцеві організації з моменту їх державної реєстрації набувають статусу юридичної особи відповідно до законодавства України.
Відповідно до статті 32 Закону України «Про Товариство Червоного Хреста України», на всіх працівників Товариства, які працюють за трудовим договором у системі Товариства, поширюється законодавство України про працю, соціальне забезпечення і соціальне страхування.
З огляду на вказане та беручи до уваги віднесення законодавцем середнього медичного персоналу Товариства Червоного Хреста України до працівників охорони здоров`я, освіти та соціальної допомоги у зв`язку із специфічною роботою із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність, присвоєння тарифних розрядів, роботу медичної сестри милосердя під керівництвом лікаря, виконання його призначення, та забезпечення належного догляду за хворими та дітьми, ведення спостереження за станом їх здоров`я, надання невідкладної долікарської допомоги і участь у гігієнічному вихованні населення та пропаганді здорового способу життя, як у воєнний, так і в мирний час, відсутності відмінностей у Класифікаторі професій між сестрою медичною та сестрою медичною милосердя, наявність спеціальної медичної освіти, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання дій відповідача щодо відмови в зарахуванні до медичного стажу період з 12.01.1991 по 04.02.1992 в Надвірнянському РКТ Червоного Хреста на посаді медичної сестри та зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 згаданий стаж до спеціального стажу.
Аналогічна правова позиція висловлена Харківським апеляційним адміністративним судом в постанові від 11.10.2018 у справі № 820/4013/18.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.
Частиною 2 ст. 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:
- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);
- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);
- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);
- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.
Суд зазначає, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії була обґрунтована відсутністю необхідного спеціального стажу. Зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи позивача до стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії. Тому відповідачу слід повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії з врахуванням висновків суду про необхідність зарахування спірного періоду роботи до спеціального стажу.
Аналогічна правова позиція висловлена Восьмим апеляційним адміністративним судом в постанові від 10.04.2014 у справі №0940/1177/19.
З огляду на вищенаведені обставини, суд дійшов висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, в частині визнання дій відповідача щодо відмови в зарахуванні до медичного стажу позивача період з 12.01.1991 по 04.02.1992 в Надвірнянському РКТ Червоного Хреста на посаді медичної сестри та зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 згаданий стаж до спеціального стажу.
Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 частину сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.