Справа № 826/14221/18
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, в якому просить:

1.Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії, що утворилася за період з липня 2016 року по червень 2018 року.

2.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві виплатити ОСОБА_1 заборгованість із пенсії, що утворилася за період з липня 2016 року по червень 2018 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

3. Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць.

4. Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві подати у місячний строк звіт про виконання постанови суду відповідно до ст. 382 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправним припиненням виплати пенсії з липня 2016 року по червень 2018 року, з підстав, не передбачених статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 28.02.2019 р. адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо невиплати заборгованості з пенсії за період з липня 2016 року по червень 2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити заборгованість з пенсії, що утворилась за період з липня 2016 року по червень 2018 року, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. В іншій частині адміністративного позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць. Встановлено Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві строк у десять днів з дня набрання рішенням суду законної сили для подання звіту про виконання рішення. Попереджено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про можливість застосування заходів, передбачених частиною другою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач звернулась до Управління 29.01.2018 р. із заявою про поновлення виплати пенсії. В липні 2018 р. ОСОБА_1 отримала частину пенсійної виплати в сумі - 3278,21 грн., на серпень 2018 р. була нарахована сума пенсії - 3278,21 грн. та борг з січня 2018 р. в сумі - 26 225,68 грн., який виплачено через ТВБВ 10026 АТ «Ощадний банк». Окрім того, апелянт зазначає, що пенсійне законодавство не передбачає стягнення моральної шкоди.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якій він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи заперечення на апеляційну скаргу зазначає, що її доводи не спростовують висновки суду першої інстанції. Так, рішення про припинення виплати пенсії позивачу, відповідачем не приймалось. У разі звернення отримувача пенсії за поновленням виплати пенсії, виплата якої була припинена з підстав, які не передбачені законом, тобто з вини органу, що призначає та виплачує пенсію, виплату пенсії має бути поновлено з моменту припинення її виплати з виплатою компенсації.

Представник позивача зазначає, що ані на момент розгляду справи в суді першої інстанції, ані на момент подачі апеляційної скарги, заборгованість по пенсії позивачу не виплачено, що підтверджується виписками по картковому рахунку з АТ «Ощадбанк».

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її розгляд у порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про її необґрунтованість та відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.01.2018 року № 4215, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації; перебуває на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду звернення позивача від 16.07.2018 року №К-3878 ГУ ПФУ в м. Києві листом від 27.07.2018 року №47695/02/К-3878 надано відповідь, у якій зазначено, що виплату пенсії поновлено, в липні 2018 року виплачено пенсію в сумі 3 278,21 грн., в серпні 2018 року у сумі 3 278,21 грн., борг з січня 2018 року в сумі 26 225,68 грн., буде виплачено через ТВБВ 10026 АТ "Ощадний банк"; за попередній період сума боргу обліковується окремо та буде виплачуватись в окремому порядку, після прийняття рішення.

Вважаючи вищевказану бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулась до суду із позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб. Відповідачем не приймалось рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу. В той же час, позивачу не виплачувалась пенсія у період з липня 2016 року по червень 2018 року за відсутності передбачених Законами України підстав для її невиплати, що підставою, зокрема, для виплати компенсації втрати частини доходів. Також суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність компенсації позивачу моральної шкоди у розмірі 5 000,00 гривень.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлює Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року N 1706-VII (надалі - Закон N 1706-VII).

Частиною першою статті 1 Закону N 1706-VII встановлено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно частини першої статті 4 Закону N 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 13 Закону N 1706-VII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб можуть бути оскаржені до суду в порядку, визначеному законом.

Механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визначають Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам встановлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування передбачено, що соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

В силу положень пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV (надалі - Закон N 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною першою статті 8 Закону N 1058-IV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно частини першої статті 47 Закону N 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 49 Закону N 1058-IV встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною першою статті 49 Закону N 1058-IV є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що припинення виплати пенсії можливе за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 Закону N 1058-IV.

Суд першої інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутнє рішення відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 ; лист ГУ ПФУ у м. Києві від 27 липня 2018 року №47695/02/К-3878 не містить зазначення підстав для припинення виплати позивачу пенсії.

У відповідності до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2018 року по 27 серпня 2018 року, призначена пенсія у розмірі 3 278,21 грн. виплачувалась позивачу у липні та серпні 2018 року.

При цьому, факт припинення виплати пенсії за віком позивачу з липня 2016 року відповідачем не заперечується.

Згідно рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що, припиняючи виплату позивачеві пенсії у період з липня 2016 року по червень 2018 року, за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що ГУ ПФУ в м. Києві було допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з липня 2016 року по червень 2018 року.

У відповідності до частини першої статті 46 Закону N 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про виплату заборгованості з пенсії за період з липня 2016 року по червень 2018 року, право на отримання якої відповідачем не заперечується, а також відсутність підстав для припинення виплати пенсії, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача виплатити заборгованість з пенсії позивачу за вказаний період.

Частиною другою статті 46 Закону N 1058-IV, зокрема, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, регулюються Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року N 2050-III (надалі - Закон N 2050-III).

Згідно статті 1 Закону N 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону N 2050-III, зокрема, встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, у тому числі, пенсії.

З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативно-правових актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

При цьому, основною умовою для виплати передбаченої статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Враховуючи, що позивачу у період з липня 2016 року по червень 2018 року не виплачувалась пенсія за віком, тобто з затримкою на один і більше календарних місяців, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача - з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, суд першої інстанції вірно задовольнив позовну вимогу в частині нарахування компенсації втрати частини доходів.

Доводи апелянта стосовно того, що позивачу було виплачено борг по пенсії із січня 2018 року - 26 225,68 грн. доказами не підтверджується, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Окрім того, виходячи із приписів частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, суд першої інстанції прийняв рішення про допущення до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. , суд першої інстанції виходив із наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В пункті 9 зазначеної постанови Верховний Суд України зазначив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Позивач зазначає, що внаслідок припинення виплати пенсії, яка є єдиним джерелом доходу, суттєво вплинуло на її здоров`я, враховуючи похилий вік та медичні проблеми зі здоров`ям; завдано втрат немайнового характеру у вигляді душевних страждань, порушення звичайного способу життя, психологічного навантаження, втрати емоційної стабільності через тривогу за подальшу долю.

Суд першої інстанції визнав, що встановлення судом факту невиплати позивачу пенсії за віком протягом двох місяців вже є достатнім доказом того, що позивачу було завдано моральної шкоди, та погоджується із доводами позивача про порушення звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, зокрема, вважає за необхідне зазначити, що позивач є літньою особою, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н. , якій на момент звернення до суду виповнилося 81 рік. Позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка переїхала із м.Донецька до м.Києва, що також призвело до значних моральних страждань. Отже, невиплата позивачу пенсії поставила її у становище на межі виживання.

Разом з тим, що стосується заявленої моральної шкоди на рівні 10 000,00 грн., то позивачем не доведено, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою, та не надано будь-якого розрахунку; тому, виходячи з меж розумності, враховуючи період за який виникла заборгованість, суд вважає, що достатнім буде стягнути з відповідача на користь позивача за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 5 000,00 грн., тому позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на роз`яснення з приводу виплати моральної шкоди, наведені у постанові Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., відповідно до якого пенсійне законодавство не передбачає стягнення моральної шкоди, оскільки, в даному випадку, буде порушено основоположний принцип, визначений ст. 46 Конституції України, з огляду на те, що позивач була позбавлена джерела на існування будучи особою, яка залишила свою домівку на території АТО та переїхала до м.Києва, що призвело, зокрема, до порушення її звичного способу життя та докладання додаткових зусиль в організації свого життя.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

О.Є. Пилипенко