Справа № 465/1898/17
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/3756/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року в справі №465/1898/17 (головуючий суддя Кузь В.Я., м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова, в якому, з врахуванням уточнень позовних вимог, просив: а) визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова щодо не нарахування та невиплати пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з 01.06.2015 по 01.05.2016;

б) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нараховувати ОСОБА_1 невиплачену щомісячну пенсію по інвалідності 3-ої групи в розмірі 50 відсотків пенсії за віком у відповідності до ст. 33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (із змінами та доповненнями) з 01.06.2015 по 01.05.2016.

Рішенням від 07 березня 2019 року Івано-Франківський районний суд м. Львова адміністративний позов задовольнив частково.

Визнав протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену щомісячну пенсію по інвалідності 3 ої групи в розмірі 50 відсотків пенсії за віком у відповідності до ст. 33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Стягнув з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 640 грн 00 коп. судового збору.

Рішення суду в частині стягнення пенсії в межах суми за один місяць допущено до негайного виконання.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що з 01.04.2015 набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, якими внесено, зокрема, зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до яких тимчасово у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року особам, які працюють на посадах, що дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачується.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII зазначений вище період фактично продовжено, оскільки абз. другий та третій ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» викладено в новій редакції, відповідно до якої тимчасово у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачується.

Оскільки в зазначений період позивач працював на посаді головного державного ревізора інспектора відділу координації, звітності та аналізу управління аудиту Головного управління ДФС у Львівській області, що відноситься до посад державної служби, пенсійний орган правомірно припинив виплату пенсії по інвалідності відповідно до діючих норм законодавства.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Іванків ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує правомірність оскарженого відповідачем рішення суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Позивач вимоги апеляційної скарги заперечив за їх безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Залізничному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду м. Львова з 13.04.2011 та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пенсія по інвалідності 3 групи позивачу призначена відповідно до статті 33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі 50 відсотків пенсії за віком.

Отримуючи пенсію по інвалідності, позивач продовжував працювати на посаді головного державного ревізора Головного управління ДФС у Львівській області.

У жовтні 2016 року з листа управління Пенсійного фонду України у Франківському районі м. Львова від 24.10.2016р. №175-1/8 позивач дізнався про зупинення виплати йому пенсії з 01 квітня 2015 року в зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року.

Вважаючи такі дії пенсійного органу протиправними, ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач уточнив позовні вимоги, оскільки Залізничним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Львова йому було запропоновано подати довідку про присвоєння спеціального звання та заяву про відновлення виплати пенсії по інвалідності з 1 травня 2016 року. З вересня 2017 року ОСОБА_1 відновлено виплату пенсії по інвалідності, а також нараховано невиплачену пенсію за період з 1 травня 2016 року по 1 вересня 2017 року.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки до 01.06.2015 не було прийнято Закон щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу», то позивач з 01.06.2015 втратив право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про державну службу», тому з вказаної дати йому має бути відновлено виплату пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (із змінами та доповненнями). Натомість позовні вимоги за період з 01.01.2016 по 20.04.2016 не підлягають задоволенню відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911-VIII.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015, яким внесено зміни до статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 та визначено, що тимчасово, у період з 01 квітня по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених, зокрема, Законом про державну службу 1993 року, пенсії, призначені відповідно до Закону № 1058-IV, не виплачуються.

Отже, з 01 квітня 2015 року призначені за Законом № 1058-IV пенсії по інвалідності не виплачуються у разі роботи осіб на посадах, які дають право на призначення, зокрема, пенсій у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» №3723-ХІI від 16.12.1993 (надалі Закон №3723-ХІІ).

Водночас пунктом 5 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Оскільки Закон № 213-VIII не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з 01 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом № 3723-ХІІ, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до Закону №1058-IV.

Аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а та постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 136/61/17.

Однак, з 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015, яким внесено зміни до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV, абзаци другий і третій якої викладені в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Отже, з 01 січня 2016 року призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених, зокрема, Законом № 3723-ХІІ.

Отже, позивач мав право на відновлення виплати пенсії лише з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року, оскільки з 01 січня 2016 року її виплата знову обмежена Законом № 911-VIII.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову з 1 червня 2015 року по 31.12.2015 року.

Колегія суддів вважає безпідставними покликання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги жодної позиції Верховного Суду в аналогічних справах на користь органів Пенсійного фонду, оскільки у вказаних відповідачем рішеннях позовні вимоги залишалися без розгляду з мотивів пропуску строку звернення позивачами до суду. Проте висновки щодо наявності у позивачів права на отримання пенсій, виплата яких була тимчасово зупинена на період з 01.06.2015 по 31.12.2015, є аналогічними тим, які суд першої інстанції висловив у рішенні, що оскаржується в даній справі.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне вказати на позицію Верховного Суду у постанові від 19 березня 2019 року в справі №806/1952/18 (адміністративне провадження №К/9901/66396/18), відповідно до якої колегія суддів не погодилася, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення, слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч. 2 ст.122 КАС України, оскільки це матиме наслідком неможливість реалізувати право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження строку у визначеному законодавством розмірі, у випадку, якщо особа не отримувала таку з вини суб`єкта владних повноважень.

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів також звертає увагу на положення Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) щодо оцінки аргументів учасників справи: Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року в справі №465/1898/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 13.06.2019.