Справа № 826/12875/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

13 червня 2019 року №826/12875/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до проГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просить (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог):

зобов`язати відповідача негайно провести необхідні дії з виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 по справі №826/26599/15 шляхом скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 №988-о «По особовому складу» та наказу від 10.11.2015 № 987-о «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», а також провести необхідні дії з виплати Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 26 236,19 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання відповідачем постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 по справі №826/26599/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 по справі №826/26599/15, а саме: за період з 23.03.2017 по день винесення судового рішення по даній справі;

стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою (наданими правовими послугами) адвоката Жигалюк Ю.С. в сумі 13 340,00 грн.;

зобов`язати начальника Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту, накласти штраф відповідно до вимог діючого законодавства України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі №826/26599/15, яка підлягала негайному виконанню в частині та в подальшому залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017, відповідачем не виконана, а відтак підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання такого рішення.

Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому останній вказує на те, що 11.08.2017 подано до Окружного адміністративного суду міста Києва заяву про роз`яснення постанови від 23.03.2017 у справі №826/26599/15, проте листом від 16.08.2017 №826/26599/15/8191/17 судом повідомлено, що справу направлено до Вищого адміністративного суду України, що виключає можливість розгляду вказаної заяви, і що вона буде розглянута після повернення справи до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Таким чином, відповідно до вимог частини четвертої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, що діяла на час подання заяви, що узгоджується з частиною четвертою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України у чинній редакції, у зв`язку з не розглядом заяви про роз`яснення вказаної постанови, наразі не представляється можливим виконати постанову. З огляду на викладене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову повністю.

У відповіді на відзив представник позивача з приводу неможливості виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі №826/26599/15 внаслідок подання заяви про роз`яснення зазначає, що мотивувальна та резолютивна частини постанови викладені дуже чітко та зрозуміло, з огляду на що вважає, що відповідач недобросовісно користується своїми процесуальними правами, зловживаючи ними, маючи при цьому на меті лише одне - безпідставно затягнути виконання судового рішення, яке на сьогоднішній день набуло чинності та є обов`язковим для усіх без виключення на території України. Більше того, Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві вже не вперше вдається до таких зловживань своїми процесуальними правами, що підтверджується, зокрема, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.02.2017 у справі №826/16589/16.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі №826/26599/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017, визнано протиправними та скасовано накази Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 №988-о «По особовому складу» та від 10.11.2015 №987-о «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», а також стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 26 236,19 грн.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частини першої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Аналіз зазначених норм свідчить, що є наступні види судового контролю за виконанням судового рішення, такі як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі №806/2143/15 (адміністративне провадження №К/9901/5159/18) звертав увагу, що зазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у Кодексі адміністративного судочинства України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому статтею 382 Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

В контексті зазначеного, суд, проаналізувавши предмет позову у цій справі в частині позовної вимоги про зобов`язання відповідача негайно провести необхідні дії з виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 по справі №826/22969/15 шляхом скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 № 988-о «По особовому складу» та наказу від 10.11.2015 № 987-о «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», а також провести необхідні дії з виплати Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 26236,19 грн., дійшов висновку, що він фактично спрямований на виконання іншого судового рішення (вказаної постанови від 23.03.2017 у справі № 826/22969/15). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №820/4261/18 (адміністративне провадження № К/9901/1062/19).

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, треба зазначити, що суб`єкт владних повноважень не може бути зобов`язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки примусове виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження», в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Зі сказаного випливає, що спосіб захисту, який обрав позивач, не усуває юридичного конфлікту і не відповідає об`єкту порушеного права. У такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі, якщо суд визнав його порушеним. При розгляді вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не має права зобов`язати його виконати шляхом ухвалення нового судового рішення, бо це буде порушенням процесуальних норм Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема тих, що регулюють виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 643/11906/15-а (адміністративне провадження № К/9901/57997/18).

Крім того, як стверджує представник позивача у своїх поясненнях, наказом ГУ ДФС у м. Києві від 05.04.2019 № 596-о, копія якого наявна в матеріалах справи, зокрема, скасовано накази Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 №988-о «По особовому складу» та від 10.11.2015 № 987-о «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

За таких умов, суд не вбачає належних правових підстав для зобов`язання відповідача негайно провести необхідні дії з виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 по справі № 826/22969/15 шляхом скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 № 988-о «По особовому складу» та наказу від 10.11.2015 № 987-о «Про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», а також провести необхідні дії з виплати ГУ ДФС у м. Києві на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 26236,19 грн.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання відповідачем постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 по справі № 826/26599/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 у справі № 826/26599/15, а саме: за період з 23.03.2017 по день винесення судового рішення по даній справі, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Разом з тим, суд зауважує, що з аналізу приписів статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, вбачається, що необхідною передумовою виконання рішення суду є наявність однієї з двох підстав - набрання рішенням законної сили або належність до категорії тих, які підлягають негайному виконанню.

Так, до категорії зазначених рішень, що підлягають негайному виконанню, в силу приписів статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, належать такі, предметом спору яких є поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Віднесення даної категорії спорів до переліку тих, рішення яких підлягають негайному виконанню, зумовлена необхідністю якнайшвидшого відновлення порушеного права позивача, що відбулося внаслідок незаконного звільнення особи із займаної посади. Відтак, термін «негайне», в даному випадку означає невідкладне, без будь-яких зволікань.

Крім того, суд зазначає, що законодавцем, у статті 236 Кодексу законів про працю України, підкреслена необхідність обов`язковості негайного виконання рішення суду про поновлення на посаді, у вигляді настання негативних наслідків для відповідача у вигляді стягнення з останнього середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді.

На обов`язковість виконання судового рішення також вказує Європейський суд з прав людини. Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04), від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 813/3644/16 (адміністративне провадження № К/9901/23063/18).

Враховуючи те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі № 826/26599/15 позивача поновлено на посаді у відносинах публічної служби шляхом визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 № 988-о «По особовому складу», яким вирішено звільнити позивача з посади та податкової міліції в запас за п. 64 пп. «є» (за порушення дисципліни), остання підлягала негайному виконанню.

Поряд з цим, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 823/611/17 (адміністративне провадження № К/9901/17405/18).

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із відповідними змінами і доповненнями) стосовно до правил ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Також слід зазначити, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 815/2959/17 (адміністративне провадження № К/9901/33849/18).

Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача, з посиланням на частини четвертої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції Закону України від 06.07.2005 № 2747-IV, та частини четвертої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України у чинній редакції, як на підставу невиконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі №826/26599/15 та, відповідно, відсутності затримки виконання такого рішення, на те, що у зв`язку з нерозглядом заяви про роз`яснення вказаної постанови, наразі не представляється можливим її виконати, з огляду на наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції Закону України від 06.07.2005 № 2747-IV, подання заяви про роз`яснення судового рішення зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання. Норма аналогічного змісту міститься у частині четвертій статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України у чинній редакції.

З аналізу змісту вказаної норми видно, що вона регламентує лише порядок перебігу строків, пов`язаних з виконанням рішення, проте, жодним чином не звільняє від обов`язку його виконання.

Отже, факт подання заяви відповідачем про роз`яснення судового рішення не може виключати його вини в невиконанні постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі №826/26599/15.

Крім того, судом також враховується, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.07.2017 відмовлено Головному управлінню Державної фіскальної служби у місті Києві у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.03.2017 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що наказом Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 05.04.2019 № 596-о скасовано накази Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 10.11.2015 № 988-о «По особовому складу» та від 10.11.2015 № 987-о «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», а також переведено ОСОБА_1 , начальника відділу протидії незаконному обігу підакцизних товарів оперативного управління Головного управління Міндоходів у місті Києві, на посаду начальника відділу активних заходів оперативного управління Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Таким чином, шляхом видання вказаного наказу відповідачем фактично виконано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі № 826/26599/15 та поновлено позивача на посаді шляхом переведення на рівнозначну посаду з Головного управління Міндоходів у місті Києві до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що період затримки виконання вказаної постанови слід обраховувати з 23.03.2017 (дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір) до 05.04.2019 (дня фактичного виконання такого рішення).

В свою чергу, спеціальними нормами законодавства не врегульовано порядок обчислення середнього заробітку за час затримки виконання судових рішень, у зв`язку з чим застосуванню підлягають норми загального законодавства.

Єдиним нормативним документом, який визначає порядок обчислення середнього заробітку є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно з пунктом 2 цієї Постанови її чинність поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.

У відповідності до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами пункту 3 Порядку № 100 При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Зі змісту наведених норм вбачається, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність виконання роботодавцем рішення суду про поновлення на роботі, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки.

Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі № 826/26599/15, середньоденна заробітна плата позивача складає 76,714 грн.

Таким чином, враховуючи період затримки виконання вказаної постанови суду - з 23.03.2017 по 05.04.2019, беручи до уваги кількість робочих днів протягом цього періоду (509 робочих днів), сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду складає 39047,43 грн. (509 * 76,714 грн. = 39047,43 грн.).

З приводу стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою (наданими правовими послугами) адвоката Жигалюк Ю.С. в сумі 13340,00 грн., суд зазначає наступне.

За змістом пунктом 1 частини третьої, частин четвертої, п`ятої, сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.05.2019 у справі № 826/850/18 (адміністративне провадження № К/9901/9481/19).

На підтвердження понесених позивачем витрат суду надано копії: договору про надання правової допомоги від 01.07.2014, додаткових угод до нього, ордеру на надання правової допомоги серії КВ № 282042, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3332, а також додаток від 01.08.2018 до договору про надання правової допомоги від 01.07.2014, в якому наведено детальний опис/перелік наданих правових послуг та їх вартість, проте, документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, позивачем та його представником суду не надано.

Отже, враховуючи те, що наданими документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у даній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для компенсації витрат позивача на правову допомогу.

Згідно з положеннями статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до частини 2 статті другої Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірності своїх дій.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Щодо зобов`язання начальника Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту, накласти штраф відповідно до вимог діючого законодавства України, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу змісту вказаної норми видно, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд.

Так, за встановлених у даній справі обставин тривалого невиконання відповідачем рішення суду, суд, з метою захисту прав позивача та належного виконання судового рішення, вважає за доцільне зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Керуючись статтями 139, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.03.2017 у справі № 826/26599/15, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.05.2017 у справі № 826/26599/15, а саме: за період з 23.03.2017 по 05.04.2019 у розмірі 39 047,43 грн. (тридцять дев`ять тисяч сорок сім гривень сорок три копійки).

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві подати звіт про виконання судового рішення у десятиденний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.В. Літвінова