Справа № 826/15170/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2019 року, суддя Скочок Т.О., у справі за адміністративним позовом Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Держаної міграційної служби в м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

Громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Держаної міграційної служби в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 02.08.2018 року №113 Державної міграційної служби України в частині визнання недійною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 20.05.2003 року;

- визнати протиправним та скасувати висновок службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , що був складений 27.07.2018 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної міграційної служби України від 02.08.2018 року №113 в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 НОМЕР_2 , видану УГІРФО ГУМВС України в м. Києві 20.05.2003 року. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної республіки В`єтнам ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить здійснювати розгляд справи за участі його представника.

Щодо заявленого клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 документований тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 20.05.2003 року.

За твердженнями представника позивача, що не заперечувалось відповідачами під час судового розгляду справи, у червні 2018 року громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

Листом від 06.09.2018 року за вих. №8001.21.2-24406/80.2-18 Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повідомило позивача про те, що Державною міграційною службою України прийнято рішення про скасування громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні.

Згідно з наявною у матеріалах справи копією наказу Державної міграційної служби України від 02.08.2018 року №113 "Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання", у відповідності до якого на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві від 27.07.2018 року стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2, видану УГІРФО Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 20.05.2003 року.

У свою чергу, висновком службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 від 27.07.2018 року встановлено наступне.

У зв`язку із розглядом заяви від 05.07.2018 року громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 про законність видачі посвідки на постійне проживання, адресованої голові Державної міграційної служби України, виявлено, що згідно з архівних обліків Головного управління Державної міграційної у м. Києві, 12.05.2003 року прийнято рішення про документування посвідкою на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пп. 1.3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" та Постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983, згідно з якими, право на отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції мають один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, діти та батьки громадян України. Проте, як вказано у висновку, документів, які б на цій підставі надавали позивачу дозвіл на імміграцію в Україну, позивачем не подавалось. При цьому, у висновку додатково наголошено, що приписи абз. 4 п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію" також не могли бути застосовані по відношенню до позивача, з огляду на те, що станом на момент прийняття відповідного рішення (12.05.2003 року) вказані законодавчі положення вичерпали свою дію, оскільки діяли лише до 07.02.2002 року (протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію").

Вважаючи оскаржувані висновок та наказ протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Згідно з пунктами 6, 17 частини першої статті 1 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року № 2491-III, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

У відповідності до ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з ст. 13 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі-Порядок).

Відповідно до п.1 Порядку Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.2 Порядку рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: 1) ДМС - стосовно іммігрантів, які є: діячами науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; особами, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тис. доларів США; особами, імміграція яких становить державний інтерес.

У разі необхідності ДМС може приймати рішення стосовно інших категорій іммігрантів; 2) територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: висококваліфікованих спеціалістів і робітників, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; осіб, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; осіб, які раніше перебували в громадянстві України; батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей; осіб, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми.

У разі необхідності територіальні органи можуть приймати рішення стосовно іммігрантів позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС); 3) територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України; осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; осіб, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; закордонних українців, подружжя закордонних українців, їх дітей у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

У разі коли заяви іммігрантів позаквотової категорії надійшли від закордонних дипломатичних установ України, їх розгляд та прийняття відповідних рішень здійснюється територіальними органами.

Як убачається з висновку розгляду матеріалів громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 від 12.05.2003, складеного старшим інспектором ВГПІС Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві капітаном міліції Гриньком Ю.А., встановлено, що останній отримав дозвіл на імміграцію для проживання в Україні на підставі п. 3, ч. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983. При цьому, у ході перевірки встановлено, що громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 вперше прибув до України у 1979 році, згідно з міжурядовою угодою між СРСР та В`єтнамом від 02.04.1981, на професійне навчання до Київського вищого зенітного ракетного інженерного училища, де навчався до 1985 року та отримав диплом за спеціальністю військового перекладача російської мови.

Вказане також підтверджується змістом заяви №29 від 30.04.2003 року, яка надійшла від громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 про видачу посвідки на проживання, у відповідності до якої відомості про перебування останнього у шлюбі не зазначені, а також вказано, що вперше заявник прибув в Україну з 1979 року по 1985 року з метою навчання, а подальший термін прибування в Україні становив з 05.05.1993 року по 2003 рік, мета прибуття в Україну - представник в`єтнамської компанії "Traserco".

Виходячи з наведених приписів Порядку №1983, стає неможливим ідентифікувати на які саме положення Порядку №1983 посилаються у висновку розгляду матеріалів громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 від 12.05.2003 року, що був підставою для видачі первісної посвідки, оскільки п. 3 Порядку №1983 не визначає таких підстав, а "ч. 5" у п. 3 взагалі відсутня.

Разом з тим, судом встановлено, що дійсною законодавчою підставою для звернення позивача із заявою про видачу посвідки на проживання слугували саме приписи абз. 4 п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", а не п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як помилково зазначено відповідачами.

Відповідно до абз. 4 п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію", вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Наявними у матеріалах справи копіями довідки посольства Соціалістичної Республіки В`єтнам від 22.04.2003 року №60/2003-VN, архівної довідки Міністерства оборони України від 21.04.2003 року №5025 (з додатками), підтверджено, що громадянин В`єтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.09.1979 року по липень 1985 року знаходився в Україні та навчався у Київському вищому зенітному ракетному інженерному училищі імені С.М. Кірова, у відповідності до угоди між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР .

Таким чином, під час документування громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 20.05.2003 року підставою для надання останньої слугували саме абз. 4 п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію".

Суд першої інстанції вірно зазначив, що дійсно на вказаній законодавчій підставі особи вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, у разі якщо звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Разом з тим, Закон України "Про імміграцію" набрав чинності 07.08.2001 року, відтак, останньою датою такого звернення із аналогічною заявою є 08.02.2002 року.

Проте, як свідчать матеріали справи із заявою про видачу посвідки на проживання позивач звернувся 30.04.2003 року, тобто, як вірно встановлено судом першої інстанції, із порушенням законодавчо встановленого терміну для цього.

Згідно з п. 8 п. 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321 (надалі - Порядок №321), посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

У разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу / територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС (п. 73 Порядку №321).

Приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття "належне урядування", згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виключно у зв`язку з допущенням суб`єктом владних повноважень процедурного порушення в частині дії у часі положення абз. 4 п. 4 розділу V Закону України "Про імміграцію" визнано недійсною посвідку, якою документовано позивача та якою останній користувався протягом досить тривалого часу, а саме: у період з 2003 року по 2018 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

Враховуючи вищевикладене, суду першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу, оскільки порушення відбулося не з його вини, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсною посвідки на постійне проживання, виданої більше 10 років тому є недопустимим.

Таким чином, оскаржуваний наказ Державної міграційної служби України від 02.08.2018 року №113 в частині визнання недійною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 НОМЕР_2 , видану УГІРФО ГУМВС України в м. Києві 20.05.2003 року, є протиправним та підлягає скасуванню.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування висновку службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , що був складений 27.07.2018 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з цим обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 березня 2019 року у справі №810/5854/14 (провадження №11-1416апп18).

Зі змісту висновку службової перевірки слідує, що це документ, не є рішенням у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такий висновок безпосередньо не порушує прав та охоронюваних інтересів позивача, а слугував лише підставою для винесення оскаржуваного наказу, не є правовим документом, який установлює відповідальність для позивача, та відповідно не є актом індивідуальної дії у розумінні частини першої статті 19 КАС України.

При цьому висновк не породжує обов`язкових юридичних наслідків, що не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача.

Отже, оскаржуваний позивачем висновок службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , що був складений 27.07.2018 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві, не порушують прав, свобод або інтересів позивача, а тому не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 частини першої ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі.

Згідно з ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процессуального права.

У відповідності до ч.1 ст. 319 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення першої інстанції повністю або частково і закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених ст. 238 КАС України, а саме якщо справу не належить розглядами за правилами адміністративного судочинства.

За таких підстав, оскільки судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування висновку службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , що був складений 27.07.2018 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві з закриттям провадження в цій частині. В решті рішення суду слід залити без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2019 року в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування висновку службової перевірки щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , що був складений 27.07.2018 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві, скасувати, провадження в цій частині закрити.

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Пилипенко О.Є.