Справа № 400/3186/18
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 р.м. ОдесаСправа № 400/3186/18
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Коваля М.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправними дії Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області щодо відмови в призначенні позивачу пенсії по втраті годувальника; зобов`язати Управління призначити позивачу пенсію по втраті годувальника згідно ст. 40, абз. 1 ст. 48, абз.абз. 8, 9 ст. 50 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-ХІІ з 16.07.2018 року; зобов`язати Управління призначити пенсію в розмірі, не меншим двох прожиткових мінімумів для осіб, що втратили працездатність, відповідно до ст.ст. 36, 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-ХІІ з 16.07.2018 року.

В обґрунтування позову зазначено, що в липні 2018 року позивач звернувся в Управління із заявою, в якій просив призначити пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до приписів Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Однак, Управління без наведення обґрунтованих правових підстав відмовило у задоволенні вказаної заяви, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів на належне пенсійне забезпечення.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, наголошуючи на порушенні судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 16.05.2003 позивачу призначено пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-ХІІ.

З 28.11.2017 року позивач переведений на пенсію за віком згідно Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058.

05.07.2018 року та 16.07.2018 року ОСОБА_1 звертався в Інгульське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області із заявами, в яких просив призначити пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до приписів ст.ст. 30, 36, 37, 40 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Розглянувши вказані вимоги, Управління відмовило у їх задоволенні, про що повідомило позивача своїм листом від 30.07.2018 року №15210/02.

Так, Управління зазначило, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні.

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або провали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Непрацездатними членами сім`ї, згідно з приписами статті 30 Закону №2262, вважаються діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків.

З огляду на те, що інвалідність позивачу встановлена в 2003 році (у віці 46 років), тобто приписи статті 30 Закону №2262 на нього не розповсюджуються, орган пенсійного фонду дійшов висновку про відсутність правових підстав для призначення заявленої пенсії.

Не погоджуючись із висновками відповідача, посилаючись на їх необгрунтованість, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про призначення вказаної пенсії в судовому порядку.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки під час звернення до органу пенсійного фонду позивач не підтвердив наявність у нього обставин, які дають право на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до правил Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", рішення відповідача про відмову у задоволенні вказаних вимог є правомірним, у зв`язку із чим підстави для зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити ці дії в судовому порядку відсутні.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-XII пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Частиною 4 ст. 30 Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років. При цьому братам, сестрам та онукам право на пенсію надається у тих випадках, якщо у них немає працездатних батьків; б) батьки та дружина (чоловік), якщо вони досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", або є особами з інвалідністю; в) батьки та дружина (чоловік), якщо вони не взяли повторний шлюб, військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби або померли після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", або якщо вони є особами з інвалідністю.

Разом з цим, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 31 Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Аналіз наведених правових норм показав, що на призначення пенсії у разі втрати годувальника - військовослужбовця чи особи, яка має право на пенсію за Законом від 09.04.1992 року №2262-XII, мають право непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

При цьому, непрацездатними членами такої сім`ї вважаються, зокрема, діти, брати, сестри та онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Водночас, як вірно встановив суд першої інстанції, інвалідність позивачу встановлена у 2003 році (у віці 46 років).

Зазначене виключає розповсюдження на позивача наведених приписів Закону України від 09.04.1992 року №2262-XII та спростовує його доводи про наявність підстав для призначення пенсії у разі втрати годувальника.

Також, доводи позивача про його належність до членів сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до п. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 року №3551-ХІІ спростовуються судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі №400/3085/18.

Враховуючи викладене, оскільки доводи позивача про наявність у нього обставин для призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" є необґрунтованими, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення його вимог.

З огляду на наведене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль