Справа № 810/2944/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2944/18 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати Рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 20.01.2018 № 259/1, зобов`язати відповідача оформити посвідку на постійне проживання.

В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки для його прийняття відсутні підстави, визначені ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано Рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 20.01.2018 № 259/1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого гр. Російської Федерації ОСОБА_1 .

Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Київській області повторно розглянути з урахуванням висновків суду питання про оформлення гр. Російської Федерації ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що в Ірпінському ВП ГУ НП в Київській області зареєстровано ЄО №19153 від 29.08.2017 про нанесення тілесних ушкоджень та заволодіння майном заявників групою осіб, одним із учасників якої є громадянин ОСОБА_1 . Вказані відомості внесені до ЄРДР №0000544 за ознаками злочину передбаченого частиною 2 статті 186 КК України.

Крім того, в Ірпінському ВП ГУ НП в Київській області зареєстровано ЄО №26007 від 24.11.2017, та до ЄРДР №0003187 за ознаками злочину передбаченого частиною 1 статті 163 КК України щодо злочину, вчиненого позивачем.

Оскільки дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадянському порядку в України, відтак відповідачем правомірно прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що відсутні обставини, зазначені у статті 12 Закону України «Про імміграцію», які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 .

В судове засідання з`явився представник апелянта, який підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Росії ОСОБА_1 12.05.2014 звернувся до Ірпінського МС УДМС України в Київській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну відповідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як особі, яка є батьком громадянки України, та надав відповідні документи, що засвідчують родинні стосунки, відомості про місце проживання в Україні, а також заяву матері його дитини ОСОБА_2 про те, що остання надає згоду на проживання ОСОБА_1 за адресою її місця проживання (а.с. 11 16).

Так, позивач та ОСОБА_2 мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ірпінським МВ відділу УДМС України в Київській області надано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну від 07.10.2014 № 86 (а.с. 17).

Позивач звернувся до органу УДМС із заявою від 22.10.2014 про оформлення посвідки на постійне проживання та 11.11.2014 отримав відповідну посвідку серії НОМЕР_1 (а.с. 18).

У подальшому, позивачем отримано Рішення від 20.01.2018 № 259/1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 07.10.2014 № 86 (а.с. 29, 59), підставою для прийняття якої стало Подання від 22.12.2017 № 5955/109/14/02-17 про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Росії ОСОБА_1 від 22.12.2017 № 5955/109/14/02-17 та Висновок про скасування дозволу на імміграцію вказаному громадянину від 20.01.2018 (а.с. 53 58).

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням обставин справи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 20.01.2018 № 259/1 підлягають скасуванню.

У той же час, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, слід вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача повторно розглянути питання щодо видачі такої довідки.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, пов`язані з умовами і порядком імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені Законом України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» (далі Закон № 2491-III), Законом України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI), Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію в поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою КМ України від 26.12.2002 № 1983 (далі Порядок № 1983).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно зі ст. 2 Закону №3773-VI правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

У відповідності до ч. 1 та ст. 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 р. № 2491-ІІІ (далі Закон № 2491-ІІІ).

За ст. 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Таким чином, Закон № 2491-ІІІ визначає два направлення імміграції та відповідно іммігрантів.

У відповідності до статті 11 Закону № 2491-ІІІ особі, яка постійно проживає за межами України і отримала дозвіл на імміграцію, дипломатичне представництво чи консульська установа України за її зверненням оформляють довгострокову візу. Зазначена особа в`їжджає на територію України в порядку, встановленому законодавством України.

Після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983 визначено процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено.

Позивач при отриманні дозволу на імміграцію подав необхідні документи для вирішення питання щодо імміграції в Україну, а відповідач, перевіривши належність і правильність поданих документів, прийняв їх та на підставі зазначених документів прийняв відповідне рішення про надання дозволу на імміграцію позивача до України.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про імміграцію»).

Аналіз ст. 12 Закону № 2491-ІІІ щодо підстав скасування дозволу на імміграцію передбачає встановлення, насамперед, винних дій іммігранта.

Пунктом 23 Порядку № 1983 встановлено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 12.05.2014 звернувся до Ірпінського МС УДМС України в Київській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну відповідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» як особа, яка є батьком громадянки України, та надав відповідні документи, що засвідчують родинні стосунки, відомості про місце проживання в Україні, а також заяву матері його дитини ОСОБА_2 про те, що остання надає згоду на проживання ОСОБА_1 за адресою її місця проживання (а.с. 11-16).

Ірпінським МВ відділу УДМС України в Київській області надано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну від 07.10.2014 № 86 (а.с. 17).

Позивач звернувся до органу УДМС із заявою від 22.10.2014 про оформлення посвідки на постійне проживання та 11.11.2014 отримав відповідну посвідку серії НОМЕР_1 (а.с. 18).

Однак, листом від 04.01.2018 № 3201.8-5983/3201.4-18 ГУ ДМС України в Київській області направлено до Ірпінського МВ УДМС України в Київській області Подання Управління карного розшуку ГУ НП в Київській області про скасування дозволу на імміграцію позивачу (а.с. 19 22).

Начальником Ірпінського МВ УДМС України в Київській області 20.01.2018 затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію позивачу (а.с. 26 28).

Рішенням Ірпінського МВ УДМС України в Київській області від 20.01.2018 № 259/1 скасовано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну (а.с. 29, 59).

У той же час, зі змісту Подання Управління карного розшуку ГУ НП в Київській області про скасування дозволу на імміграцію позивачу та Висновку про скасування дозволу на імміграцію слідує, що в них відсутні відомості про встановлення обставин, які б підтверджували вину позивача у вчиненні дій, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ.

Натомість, у вказаних документах міститься інформація про звернення гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_4 про вчинення позивачем протиправних дій, та порушення останнім митного законодавства, відомості про які внесено до ЄРДР за № 0000544 та №0003187.

Разом з тим, як вірно відзначено судом першої інстанції, згідно листа Ірпінського ВП НА в Київській області від 09.05.2018 № 62аз109/1007-04/2018 позивачу повідомлення про підозру не вручалось.

У відповідності до листа заступника начальника Управління карного розшуку ГУ НП в Київській області від 12.09.2018 № 3585/109/14/02 повідомлення відносно можливих неправомірних дій гр. ОСОБА_1 закриті за відсутності обставин події.

Крім того, Управлінням карного розшуку ГУ НП в Київській області направлено до УДМС України в Київській області подання про перегляд рішення про скасування дозволу на імміграцію, прийнятого відносно позивача, в якому зазначено про закриття за відсутності обставин події повідомлень відносно протиправних дій позивача та відсутність підстав для застосування до позивача наслідків, визначених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 12 Закону № 2491-ІІІ.

Вказане спростовує доводи апелянта щодо вчинення позивачем дій, що становлять загрозу національній безпеці України та громадському порядку в Україні.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 26 Конституції України зазначає, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Наведене свідчить про неправомірність прийнятого відповідачем рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну з огляду на порушення останнім законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Щодо позовних вимог про зобов`язання оформити позивачу посвідку на постійне проживання, суд звертає увагу на наступне.

Так, суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними ст. 2 КАС України.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Також положеннями Постанови ВАСУ від 21.10.2010 р. № П-278/10 встановлено, що з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

У той же час, Законом України «Про імміграцію», зокрема, статтею 11 визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Отже, саме до дискреційних повноважень ДМС України належить вирішення питання щодо видання посвідки на постійне проживання в Україні.

Разом з тим, враховуючи протиправність рішення про скасування дозволу на імміграцію, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо видачі позивачу посвідки на постійне проживання.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 14.06.2019