Справа № 420/444/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/444/19

Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.
Час і місце ухвалення: 27.03.2019 р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді : Бойка А.В.,
суддів: Осіпова Ю.В.,
Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

В С Т А Н О В И В :
25.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №05 від 09.01.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 22.04.2019 року подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт, в обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що рішення № 05 від 09.01.2019р. прийнято із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому підлягає скасуванню як незаконне.

Апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом не враховано актуальної інформації по країні походження позивача - Гвінеї, яка підтверджує наявність у нього підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв`язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 року та прийняття нового - про задоволення позовних вимог.

20.05.2019 року від Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що подана скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Колегія суддів з матеріалів справи вбачає, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Гвінея (місце народження - м. Конакрі) відповідно до офіційного перекладу паспорту Республіки Гвінея № НОМЕР_1 .

Позивач вибув з Гвінеї 31.12.2012 року авіарейсом ОСОБА_2 ) Стамбул (Туреччина) Київ (Україна). Державний кордон перетнув 02.01.2013 року легально, на підставі паспортного документу та студентської візи. З зазначеного періоду територію України не покидав.

Виїзд ОСОБА_1 з регіону постійного проживання відбувся у зв`язку з бажанням отримати вищу освіту в Україні.

20.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №236 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.01.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018OD00227, яким громадянину Республіки Гвінея ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.01.2019 року за підписом заступника начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області Максименко А.В. видано наказ №05, яким громадянину Республіки Гвінея ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Того ж дня Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області складено повідомлення №5/1-10 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке отримано позивачем 23.01.2019 року.

Не погоджуючись з правомірністю наказу №05 від 09.01.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, ГУ ДМС в Одеській області обґрунтовано виходило із суперечливості наданої позивачем історії переслідування, не підтвердження факту утисків позивача чи його родичів за опозиційну діяльність. За висновками суду першої інстанції, позивачем не доведено наявність обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за ознаками етнічної належності, віросповідання або політичних поглядів у разі його повернення до Гвінеї.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Колегією суддів з матеріалів особової справи № 2018OD00227 встановлено, що ОСОБА_1 ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи.

При зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 зазначив, що з 2010 року існувала загроза його життю у країні громадянської належності через участь у маніфестаціях проти діючої влади Республіки Гвінея, а тому за підтримки рідної сестри у 2013 році він переїхав до України для навчання у ВНЗ.

Позивач вказував, що за наслідком сутичок між представниками різних партій та правоохоронцями, жертвами стали декілька сотень людей. Крім того, позивач сам отримав поранення під час протестів у 2011-2012 роках.

В свою чергу, свідчення позивача містять численні розбіжності стосовно обставин здійснення погроз, наявності факту особистих переслідувань на території країни громадянської належності, що вказують на елемент приховування важливих деталей та суттєво знижують рівень довіри до заяви від 20.12.2018 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач в анкеті від 03.01.2019 року стверджує, що загроза для його життя існує саме через членство в партії U.F.D.G., однак в протоколі співбесіди від 09.01.2019 року зазначає, що членом партії не був, а лише підтримував її погляди та приймав участь у мітингах.

В заяві від 20.12.2018 року позивач зазначив, що проходили багаточисленні маніфестації, в яких він приймав участь та під час яких загинуло сотні людей, натомість, під час протоколу співбесіди від 09.01.2019 року, він вказав, що маніфестації завжди несли мирний характер та були спокійними.

В заяві від 20.12.2018 року ОСОБА_1 розповідає, що отримав поранення у ніс під час протесту в 2011- 2012 роках, в анкеті від 03.01.2019 року твердження позивача змінилися, зокрема, він стверджував, що отримав травму через відношення до етнічної належності ОСОБА_3 , а під час протоколу співбесіди 09.01.2019 року зазначає, що травма була отримана на шляху додому через його членство у опозиційній партії.

У свою чергу, колегія суддів зазначає, що твердження позивача про його "політичне переслідування" вбачається сумнівним, оскільки, він вільно та безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2013 році, з використанням власного паспортного документу для виїзду за кордон, що вказує на відсутність переслідування з боку представників державної влади Гвінеї.

Крім того, відсутність переслідування з боку представників державної влади Гвінеї також підтверджується тим, що 30.06.2016 року позивачу продовжено дію національного паспорту консулом Республіки Гвінея в Україні.

Також, в протоколі співбесіди від 09.01.2019 року позивач зазначає, що ні він, ні його близькі родичі не перебували в розшуку на території Гвінеї або в інших країнах.

На противагу зазначеному, під час співбесіди 09.01.2019 року позивач вказав, що звернувся до міграційного органу щоб надали статус біженця, оскільки він знаходиться поза межами країни громадянської належності, а тому вже є біженцем. Крім того, позивач просить при можливості надати йому громадянство.

Матеріали справи свідчать, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, про що свідчить нелегальне перебування на території України впродовж року перед зверненням (з 19.01.2018 року по 20.12.2018 року) та порушення норм українського законодавства. Зазначена інформація підтверджується усними твердженнями, наданими позивачем під час процедури набуття міжнародного захисту.

Відмовляючи ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач посилався на відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що при вирішенні спору судом не враховано актуальної інформації по країні походження позивача - Гвінеї, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні судом проаналізовано ситуацію стосовно політичних поглядів і прав громадян Гвінеї та встановлено стабільність політичної ситуації в країні.

Таким чином, оцінюючи у сукупності суперечливість історії переслідування позивача через участь у діяльності опозиційної партії та враховуючи відсутність доказів переслідування самого позивача, колегія суддів не може визнати історію позивача такою, що заслуговує на довіру, а тому наказ ГУ ДМС в Одеській області № 05 від 09.01.2019 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко
Суддя: Ю.В. Осіпов
Суддя: О.А. Шевчук