Справа № 824/1296/18-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2019-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/1296/18-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Боднарюк О.В.

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

24 квітня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Ігната М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

у січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд з адміністративним позовом до Чернівецької міської ради в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати п. 38 рішення 59 сесії Чернівецької міської ради VII скликання від 01.08.2018 року №1349;

- зобов`язати Чернівецьку міську раду протягом тридцяти календарних днів з дня набрання судовим рішенням законної сили повторно розглянути питання щодо надання позивачу дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0250 га, у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

31 січня 2019 року Чернівецький окружний адміністративний суд прийняв рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник відповідача про задоволення апеляційної скарги заперечив, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є власником житлового будинку загальною площею - 103,20 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 27 травня 2010 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №336/9 від 25 травня 2010 року.

У травні 2018 року позивач звернулась до Чернівецької міської ради із заявою в якій просила надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,025 га за адресою: АДРЕСА_1 , у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин звернувся до відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради із листом, в якому просив надати інформацію - до якої історико-культурної зони відноситься земельна ділянка та чи можливо її відвести у власність ОСОБА_2 .

Листом №12-14/02-218/324 від 10 липня 2018 року Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин надано відповідь на звернення, в якому повідомлено, що рішенням Чернівецької міської Ради народних депутатів VII сесії XXII скликання від 18.05.1995 року №94 центральну частину міста визначено історико-культурною заповідною територією в межах історико-архітектурного опорного плану розробленого Львівським інститутом "Укрзахідпроектреставрація" загальною площею 226 га.

Крім того, відповідним проектно-регулятивним розділом містобудівної документації "Коригування історико-архітектурного опорного плану і проекту зон охорони пам`яток та визначення меж і режимів використання історичних ареалів м.Чернівців", затвердженим рішенням Чернівецької міської ради від 28.02.2007 року №252 та наказом Міністерства культури і туризму України від 16.06.2007 року №661/0/16-07, на території міста Чернівців визначено три історичні ареали, 16 охоронних зон окремо розташованих пам`яток, 13 зон регулювання забудови, 6 зон охоронюваного ландшафту, 15 зон охорони археологічного культурного шару. У межах центрального історичного ареалу площею 550,05 га. визначена комплексна охоронна зона пам`яток площею 292,33 га. Тобто, відкориговано межі історико-культурної заповідної території.

Відповідно до містобудівної документації "Коригування історико-архітектурного опорного плану і проекту зон охорони пам`яток та визначення меж і режимів використання історичних ареалів м.Чернівців" земельна ділянка по АДРЕСА_1 , розташована в межах комплексної охоронної зони центрального історичного ареалу м.Чернівців.

За таких обставин, 01 серпня 2018 року 59 сесією Чернівецької міської ради VII скликання прийнято рішення №1349, п. 38 якого відмовлено ОСОБА_2 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,0250 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у зв`язку із невідповідністю Генеральному плану м. Чернівців (територія громадських установ) та із затвердженням історико-архітектурного опорного плану і проекту зон охорони пам`яток, визначення меж і режимів використання історичних ареалів м.Чернівців.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відмовляючи діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 14 Конституції України земля визнана основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із ст. 1 Земельного кодексу України (ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Питання надання земельних ділянок державної або комунальної власності в оренду для створення фермерських господарств регулюється Земельним кодексом України.

Частиною 1 ст. 3 ЗК України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Так, повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із наведеного вище слідує, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної документації» від 17 лютого 2011 року №3038-VI (Закон №3038) містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій. До складу містобудівної документації входить: генеральний план населеного пункту, детальний план території, план зонування території (зонінг). Генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Статтями 16, 17, 18, 19 Закону №3038 визначено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

План зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Згідно з ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст. 39 ЗК України).

Згідно з ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Статтею 54 ЗК України визначено, що землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Відповідно до п. "в" ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

При цьому, відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року №1805-ІІІ (Закон №1805) культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини.

Об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Історичний ареал населеного місця - частина населеного місця, що зберегла об`єкти культурної спадщини і пов`язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку.

Відповідно до п. 1-2 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 р. №318 (Порядок №318) історичні ареали визначаються тільки в населених місцях, що занесені до Списку історичних населених місць України, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Історичний ареал охоплює історично сформовану частину населеного місця, що зберегла старовинний вигляд, розпланування і характер забудови.

Згідно з п. 11 Порядку №318 частина територій історичних ареалів, а саме території пам`яток та їх охоронних зон, території заповідників, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 року № 878, затверджено Список історичних населених місць України (міста і селища міського типу), до якого включене місто Чернівці.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Чернівецької міської Ради народних депутатів VII сесії XXII скликання №94 від 18.05.1995 року центральну частину міста визначено історико-культурною заповідною територією в межах історико-архітектурного опорного плану розробленого Львівським інститутом "Укрзахідпроектреставрація".

Також, згідно викопіювання з Генерального плану м. Чернівці, затверджене рішенням 48 сесії VI скликання №1171 від 27.03.2004 року та листа відділу охорони культурної спадщини від 19.11.2018 року №12-15-735/578 відповідно до містобудівної документації "Коригування історико- архітектурного опорного плану і проекту зон охорони пам`яток та визначення меж і режимів використання історичних ареалів м.Чернівців" земельна ділянка по АДРЕСА_1 розташована в межах комплексної охоронної зони центрального історичного ареалу м.Чернівців та згідно з історико-архітектурним опорним планом м. Чернівців будівля за вказаною адресою є об`єктом фонової забудови. Крім того, вказана будівля не має самостійної художньої цінності, однак разом з пам`ятками і значними історичними будівлями складає цілісні містобудівні утворення.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач відмовляючи у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходиться в історичному центрі міста та належить до історичного ареалу міста Чернівці, діяв правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2018 року №296/10121/17.

Таким чином, колегією суддів не встановлено обставин на підтвердження обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 .

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 травня 2019 року.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Курко О. П. Совгира Д. І.