Справа № 807/192/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/3917/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року (суддя - Дору Ю.Ю., м. Ужгород, повний текст судового рішення складено 21 березня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 14.03.2018 звернулася до суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення головного інспектора будівельного нагляду Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 22.12.2017 №02-ск «Про скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта»; наказ в.о. начальника Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 22.12.2017 №02-ск «Про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації». В обґрунтування позову вказує, що прийняте відповідачем рішення та наказ є протиправними і такими, що прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки скасування реєстрації декларацій про готовність об`єкта до експлуатації відбулося за відсутності підстав, передбачених статтею 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI), зокрема відповідачем не наведено зазначення у такій декларації недостовірних даних, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом. Крім цього, наголошує, що у разі подання чи оформлення декларації з порушенням установлених вимог орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає її замовнику (його уповноваженій особі) з письмовим обґрунтуванням причин повернення у строк передбачений для її реєстрації. Натомість, позивачу декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 06.12.2016 №ЗК02 на об`єкт «Прибудова до житлового будинку» не поверталась, а була зареєстрована, що свідчить про те, що при подачі такої у грудні 2016 року відповідач не виявив жодних порушень.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року у справі №807/192/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржила позивач, яка із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням виконкому Іршавської міської ради від 25.02.1997 №163 позивачу надано дозвіл на проведення проектно-вишукувальних робіт по добудові до житлового будинку по АДРЕСА_2 . У період з 2001 по 2008 роки позивачем проводилась реконструкція-добудова до квартири АДРЕСА_1 .

Згідно дозволу інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області на виконання будівельних робіт від 02.10.2008 №1488 такий виданий ОСОБА_1 на виконання будівельних робіт з завершення реконструкції власної квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 01.03.2016 належить на праві власності ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи за заявою гр. ОСОБА_1 рішенням виконавчого комітету Іршавської міської ради від 26.02.2010 №40 видано свідоцтво від 06.03.2010 про право приватної власності на квартиру з добудовою в АДРЕСА_2

Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області 06.12.2016 зареєстровано декларацію №ЗК 02 про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності - «Прибудова до житлового будинку в АДРЕСА_6». Категорія будівництва - ІІ. Згідно вказаної декларації зазначено: інженер технічного нагляду - ОСОБА_4 .; генеральний підрядник - ПП ОСОБА_14; виконавець робіт - ОСОБА_15 (наказ №3 від 30.09.2008); генеральний проектувальник - ПП ОСОБА_16; головний експерт - ОСОБА_5 ., сертифікат НОМЕР_1

ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 01.12.2017 звернулися до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Закарпатській області із заявою про проведення та вжиття відповідних заходів щодо подання неправдивих відомостей в декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІ категорії складності - прибудова житлового будинку в АДРЕСА_6 , зареєстрованої 06.12.2016 за №ЗК02.

На підставі вказаного колективного звернення та наявних дозвільних документів, що містяться в Управлінні, головним інспектором будівельного нагляду ОСОБА_7 складено доповідну записку, яка зареєстрована відповідачем від 15.12.2017 №153, відповідно до якої встановлено наступне: назва об`єкта будівництва у декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 06.12.2016 №ЗК02 - «Прибудова до житлового будинку» суперечить назві у Дозволі на виконання будівельних робіт від 01.10.2008 №1488, виданого Інспекцією ДАБК у Закарпатській області - «Завершення реконструкції власної квартири № 2»; проектувальник та авторський нагляд у Декларації зазначено - ОСОБА_8 ., а у Дозволі зазначено - ОСОБА_9 ; генпідрядником у Декларації зазначено - ОСОБА_10 , а у Дозволі зазначено - ОСОБА_11

Головним інспектором будівельного нагляду Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області 22.12.2017 прийнято рішення №02-СК «Про скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта», яким скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 06.12.2016 №ЗК02 на об`єкт «Прибудова до житлового будинку» за адресою: АДРЕСА_6 (замовник - ОСОБА_1 ).

На підставі рішення головного інспектора будівельного нагляду Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області від 22.12.2017 №02-СК «Про скасування декларації про готовність до експлуатації об`єкта» та службової записки від 15.12.2017 №153 Управлінням ДАБІ у Закарпатській області видано наказ від 22.12.2017 №02-СК «Про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації», згідно пункту 1 якого визначено вважати скасованою декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 06.12.2016 №ЗК02 на об`єкт «Прибудова до житлового будинку» за адресою: АДРЕСА_6 (замовник - ОСОБА_1 ). Пунктом 2 вказаного наказу доручено сектору по роботі з дозвільними документами забезпечити негайне направлення копії рішення головного інспектора будівельного нагляду та наказу до Державної архітектурно-будівельної інспекції України для вилучення відомостей щодо декларації про початок виконання будівельних робіт від 06.12.2016 №ЗК02 з Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмов у видачі та анулювання зазначених документів.

Вважаючи оскаржувані рішення та накази відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю позовних вимог.

Разом з тим суд першої інстанції розглянув вказаний позов в порядку КАС України, виходячи з того, що даний спір є адміністративним. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Так, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Відповідно до пунктів 1-2 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: -хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або -хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або -хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі №815/6945/16, від 17 квітня 2019 року у справі №802/1324/15-а.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 4 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини 2 зазначеної статті).

Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Таким чином, на вирішення адміністративного суду може бути переданий спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб`єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта, а ці суб`єкти відповідно зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта.

Ураховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною особою чи юридичною особою, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Аналіз фактичних обставин справи та змісту позовної заяви вказує на те, що позивач оскаржує рішення, яким порушуються його права та законні інтереси, як власника квартири з добудовою в АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом від 06.03.2010 про право приватної власності. Позивач вказує, що дві добудовані нею кімнати площею 18,4 кв.м. та 25 кв.м. знаходяться на першому поверсі будинку, у зв`язку із чим між нею та сусідом ОСОБА_3 було досягнуто домовленості про те, що останній викупить у неї дві добудовані кімнати. Надалі, ОСОБА_3 подарував належну йому квартиру АДРЕСА_3 сину ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач вказує, що отримавши право власності на квартиру АДРЕСА_3 син ОСОБА_2 закрив їй доступ до однієї з кімнат, чим виявив бажання заволодіти належним їй нерухомим майном.

Крім, цього із колективної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 від 01.12.2017 до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції України у Закарпатській області про проведення та вжиття відповідних заходів щодо подання неправдивих відомостей в декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІ категорії складності - прибудова житлового будинку в АДРЕСА_6 , зареєстрованої 06.12.2016 за №ЗК02 видно, що об`єкт прибудови до житлових квартир №1 та АДРЕСА_8 ) на момент отримання дозволу на виконання будівельних робіт від 01.10.2008 вже існував та був самочинно збудований власниками квартир ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , натомість в декларації про готовність до експлуатації об`єкта- прибудова житлового будинку в АДРЕСА_6 , зареєстрованої 06.12.2016 за №ЗК02 забудовником вказано лише ОСОБА_1 . Крім цього, зазначено, що документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку вказано державний акт на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 15.07.2005. Вказана земельна ділянка належить на праві спільної власності окрім ОСОБА_1 також гр. ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , однак згоди на таку прибудову до будинку ОСОБА_1 співвласники земельної ділянки не надавали.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що у розглядуваній справі наявний спір про право власності на прибудову до житлового будинку між його співвласниками. Звертаючись до адміністративного суду позивач фактично має намір усунути порушення свого права власності, яке на його думку порушується оскаржуваними рішеннями, а тому його публічно-правова вимога про скасування рішення відповідача є похідною. При визначенні підсудності справи суд виходить з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач.

Таким чином, у результаті та на підставі оскаржуваних рішень суб`єкта владних повноважень, які, як зазначає позивач, є протиправними і такими, що прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, виникає спір між ОСОБА_1 та третіми особами щодо речового права на добудови до квартири у будинку, тому цей спір стосується приватноправових відносин і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд апеляційної інстанції, враховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що вона звернулася за захистом своїх цивільних прав, а тому справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. На підставі вищевикладеного колегія судів апеляційної інстанції дійшла до висновку про належність даного спору до судів загальної юрисдикції, адже саме вони на загальних підставах вирішують усі спори щодо захисту оспорюваних та порушених прав, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В свою чергу, відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, і, відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, є підставою для скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 319, 321, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 12 червня 2019 року.