Справа № 360/768/19
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року справа №360/768/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.

за участю сторін по справі:

позивач: не з`явився

відповідач: ОСОБА_1 (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду (суддя Борзаниця С.В.) від 24 квітня 2019 року (повний текст рішення складено 24 квітня 2019 року) у справі №360/768/19 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 10 573,92 грн, які перерахувати на картковий рахунок.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2019 року клопотання Головного управління Національної поліції в Луганській області про залишення адміністративного позову без розгляду задоволено. Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 10 573,92 грн, які перерахувати на картковий рахунок - залишено без розгляду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про направлення адміністративної справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Позивач зазначив, що судом першої інстанції не було враховано, що об`єктивно не міг розрахувати середній заробіток в межах місячного строку звернення до суду та лише в лютому (після отримання довідки ГУНП в Луганській області від 01.02.2019 року №180/111/22-2019) самостійно обрахував суму грошового забезпечення за вересень 2018 року - жовтень 2018 року. Однак, у вказаній довідці не було зазначено виплату винагороди за участь в операції об`єднаних сил щомісячно, а вказано лише, що в грудні 2018 року нараховано 14 031,83 грн. Позивач також зазначив, що суд першої інстанції взагалі не звернув на це уваги та дійшов до неправильного вирішення питання про відсутність підстав для застосування до спірних відносин норм Кодексу законів про працю України.

Позивач, у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач з 04.08.2003р. проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07.11.2015 р. в Національній поліції (а.с. 43-47).

Згідно з наказом ГУНП в Луганській області від 12.11.2018 № 566 о/с ОСОБА_2 , майор поліції, старший слідчий відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області, звільнений зі служби в поліції за пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 12.11.2018, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції (а.с. 18).

Згідно виписки по картковому рахунку позивача, сформованої АТ "Ощадбанк" від 19.12.2018р., та платіжного доручення від 28.11.2018р. № 5425 грошова допомога позивачу виплачена 30.11.2018 (а.с. 27-28, 77,78).

З адміністративним позовом позивач звернувся до суду 20.02.2019р. (а.с. 4-12).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Частиною 1 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 5 цієї статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, за приписами якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За приписами частини 3 цієї статті якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Аналіз положень статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що залишення позову без розгляду може мати місце тільки при встановленні факту пропуску строку звернення до суду та з`ясування причин пропуску цього строку.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 25.02.2019р. позовну заяву залишено без руху. Позивачу встановлено строк 5 днів з дати отримання зазначеної ухвали на усунення недоліків позовної заяви, а саме надати до суду уточнену позовну заяву в якій зазначити правильне місцезнаходження відповідача та її копії відповідно до кількості учасників справи; відомості, чи відноситься позивач до категорії службових осіб, які зазначені в Закону України «Про запобігання корупції», займають відповідальне та особливе відповідальне становище, вказати на якій посаді перебуває, надати копію трудової книжки, належним чином засвідчену, тощо.

Ухвалою суду першої інстанції від 11.03.2019р. відкрито провадження в адміністративній справі.

Тобто, на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження в адміністративній справі, судом першої інстанції не було виявлено факту пропуску позивачем строку звернення до суду.

Ухвала про залишення позовної заяви без розгляду була прийнята судом 24.04.2019р. за наслідками розгляду клопотання відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду, яке надійшло до суду 24.04.2019р. Тобто, позивач був позбавлений можливості заявити клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та навести підстави пропуску.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 8, ч. 1ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України усі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом. Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, останній виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).

В рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду без надання можливості позивачу заявити клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та навести підстави пропуску, виявив надмірний формалізм, наслідком чого стало порушення права позивача на судовий захист.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим судове рішення, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі №360/768/19 - задовольнити.

Скасувати ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі №360/768/19 та адміністративну справу №360/768/19 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 12 червня 2019 року.

Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 13 червня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 12 червня 2019 року та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко