Справа № 240/3270/19
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2019-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2019 року м. Житомир справа № 240/3270/19

категорія 109020100

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернулася до суду із указаним позовом і просить визнати протиправною бездіяльність Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області, що пов`язана з порушенням розгляду клопотання від 17.12.2018 (зареєстроване 17.12.2018 за № 142) та, як наслідок визнання бездіяльності протиправною, зобов`язати відповідача розглянути клопотання від 17.12.2018 (зареєстроване 17.12.2018 за № 142) та прийняти рішення, яким надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 14,0617 га для сінокосіння і випасання худоби в оренду строком на 49 років за рахунок виділення її із земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 27,3617 гектари.

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог ОСОБА_1 указувала, що 17.12.2018 звернулася до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 14,0617 га для сінокосіння і випасання худоби в оренду строком на 49 років за рахунок виділення її із земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 27,3617 гектари. Проте відповідачем її клопотання відповідно до ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України розглянуто не було та жодного рішення не прийнято. Стверджує, що зволікання відповідачем обов`язком розглянути клопотання та прийняти у встановленому законом порядку та строки відповідне рішення є певною формою бездіяльності, яке порушує право позивача.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання у справі на 18.04.2019.

В судовому засіданні оголошено перерву до 06.05.2019, з урахуванням того, що представник відповідача до суду не прибув.

18.04.2019 та 06.05.2019 представником позивача подано до суду заяви про компенсацію витрат на переїзд до іншого населеного пункту для участі в судовому засіданні.

В судове засідання, 06.05.2019, прибув представник позивача та підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача до суду не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду відповідач повідомлений належним чином.

У визначений судом строк відповідачем відзиву на адміністративний позов не надано, наявності поважності причин такого неподання також не зазначено.

06.05.2019 до суду від адвоката Ковальової Н.М. надійшла заява про надання справи для ознайомлення та відкладення слухання справи, у зв`язку з тим, що Мартинівською сільською радою повідомлено адвоката про наявність даної справи та доручено здійснення по ній представництво в суді лише 06.05.2019 та не надано позовної заяви та доданих документів до неї.

Під час перевірки доводів заяви судом з`ясовано, що відповідача про дату та час судового засідання 18.04.2019 та 06.05.2019 було повідомлено вчасно та належним чином, копію позовної заяви з додатками надіслано разом із ухвалою про відкриття провадження в справі та вручено адресату 04.04.2019.

Заслухавши думку представника позивача та зважаючи на викладені обставини, судом, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про відмову в задоволенні заяви представника відповідача, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання від 06.05.2019.

Також судом, без виходу до нарадчої кімнати, враховуючи відсутність заперечень представника позивача, постановлено ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, оскільки відсутня потреба заслухати свідка чи експерта, яку занесено секретарем до протоколу судового засідання.

14.05.2019 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшов лист з проханням відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки рішенням Мартинівської сільради, як власника комунальної власності, від 09.10.2018 № 252 земельна ділянка, на яку претендує позивачка віднесено до земель зарезервованих під пасовище. Одночасно представник указала, що провадження у справі підлягає закриттю, у зв`язку з тим, що вона не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що 17 грудня 2018 року позивач звернулася до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області із клопотанням, у якому відповідно до ст. ст. 34, 122, 123, ч.2 ст.134 Земельного кодексу України, з метою вирощування багаторічних кормових трав (галега східна, сильфія пронизанолиста, люцерна та інші), просила прийняти у встановленому законом порядку та строки на сесії сільської ради рішення, якими надати їй відповідні дозволи, а саме:

- дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 14,0617 га для сінокосіння і випасання худоби в оренду строком на 49 (сорок дев`ять) років, яка є частиною земельної ділянки площею 27,3617 га (кадастровий номер НОМЕР_1 ) та розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області;

- дозвіл на поділ земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 на дві земельні ділянки з площами 13,3000 га та 14,0617 га.

До клопотання додано: копію паспорту заявника; схему розташування земельної ділянки площею 14,0617 га для сінокосіння і випасання худоби, яка відводиться ОСОБА_1 в оренду строком на 49 (сорок дев`ять) років, яка є частиною земельної ділянки площею 27,3617 га (кадастровий номер НОМЕР_1) та розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області; схему розташування двох земельних ділянок, які будуть створені в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 , а саме: ділянка №1 площею 13,3000 га для відведення в оренду ОСОБА_1 ; ділянка №2 площею 14,0617 га для відведення в оренду ОСОБА_1 .

Про дату та час розгляду клопотання просила повідомити письмово шляхом надсилання рекомендованого листа на поштову адресу.

Клопотання отримано відповідачем 17.12.2018 за вх. № 142.

Не отримавши жодної відповіді, позивач у березні 2019 року звернулася до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд ураховує, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент розгляду та вирішення спору, далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Положеннями статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель урегульовано Земельним кодексом України.

Відповідно до п. "в" ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ЗК України), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно із п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною другою статті 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

За змістом статті 34 ЗК України громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 93 ЗК України, земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду визначено у статті 124 ЗК України.

Так, у частині першій цієї статті закріплено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно із ч. 3 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно частини 2 статті 123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Положення частини 3 вказаної статті ЗК України встановлюють, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, у місячний строк розглядає клопотання особи, зацікавленої в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. При цьому прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови є обов`язковим.

Як видно із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 140387158, сформованого 05.10.2018, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, цільове призначення: землі запасу, клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 14,0617 га для сінокосіння і випасання худоби в оренду строком на 49 років за рахунок виділення із якої подано позивачем, є власність територіальної громади Мартинівської сільської ради.

Згідно із ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

За змістом пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР (у редакції, чинній на момент звернення позивача із клопотанням, далі - Закон) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 46 Закону, сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць (ч. 5 ст. 46 Закону).

Частиною першою статті 59 Закону визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос (ч. 2 ст. 59 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону, рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням. Результати поіменного голосування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації". На офіційному веб-сайті ради розміщуються в день голосування і зберігаються протягом необмеженого строку всі результати поіменних голосувань. Результати поіменного голосування є невід`ємною частиною протоколу сесії ради.

Із системного аналізу наведених норм можна зробити висновок, що в даному випадку прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або про відмову у такому наданні належить до виключної компетенції Мартинівської сілсьької ради Пулинського району Житомирської області. Остання, враховуючи вищевказані положення частини 3 статті 123 ЗК України, зобов`язана була прийняти відповідне у місячний строк із дня отримання клопотання ОСОБА_1 від 17.12.2018.

Втім, матеріали справи жодного рішення Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області за результатами розгляду клопотання позивача від 17.12.2018 не містять.

Під час судового засідання представник позивача вказав, що результати розгляду відповідачем клопотання ОСОБА_1 від 17.12.2018 на день судового засідання позивачу невідомі.

Отже, відповідачем допущено порушення місячного строку розгляду клопотання позивача.

Водночас суд наголошує, що відсутність рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу.

Вказана правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 17.12.2018 (справа №509/4156/15-а), від 02.04.2019 (справа № 461/15669/13-а), від 06.03.2019 (справа № 1640/2594/18), від 28.03.2019 (№ 0814/14419/12).

Беручи до уваги наведене, а також те, що до суду не надано жодного рішення відповідача за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 віл 17.12.2018, суд визнає протиправною бездіяльність Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області, яка полягає у не здійсненні розгляду клопотання позивача від 17.12.2018 (зареєстроване 17.12.2018 за № 142) у встановлений строк та з прийняттям відповідного рішення та, відповідно, задовольняє позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача, проте в наведеному судом формулюванні.

Суд наголошує, що наявність рішення Мартинівської сільради від 09.10.2018 № 252 не позбавляє відповідача обов`язку розгляду клопотання позивача від 17.12.2018 на пленарному засіданні в строки, визначені Законом і Земельним кодексом України.

Стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права протиправною бездіяльністю відповідача - зобов`язати відповідача розглянути клопотання від 17.12.2018 (зареєстроване 17.12.2018 за № 142) та прийняти рішення, яким надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 14,0617 га для сінокосіння і випасання худоби в оренду строком на 49 років за рахунок виділення її із земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 27,3617 гектари, суд ураховує наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Слід зауважити, що в силу приписів Земельного кодексу України вирішення клопотання позивача повинно відбуватись в порядку, визначеному Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», тобто на пленарному засіданні Мартинівської сільської ради із прийняттям рішення, відповідно до ч. 3 ст. 123 ЗК України.

У свою чергу зобов`язання прийняти рішення, яким надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 14,0617 га для сінокосіння і випасання худоби в оренду строком на 49 років за рахунок виділення її із земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 27,3617 гектари, є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура, в тому числі щодо вирішення клопотання позивача в частині надання дозволу на поділ земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 на дві земельні ділянки з площами 13,3000 га та 14,0617 га. Зобов`язання прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 14,0617 га для сінокосіння і випасання худоби в оренду строком на 49 років за рахунок виділення її із земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 27,3617 гектари без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Також суд наголошує, що не прийняття відповідачем рішення по суті поданого 17.12.2018 позивачем клопотання унеможливлює виключення судом наявності підстав для відмови у наданні дозволу, передбачених ч. 3 ст. 123 ЗК України.

Одночасно суд указує, що із долучених до матеріалів справи копій документів убачається, що клопотання позивача від 17.12.2018 містить орієнтовний розмір бажаної земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додано копію паспорту заявника та роздруківки з Публічної кадастрової карти України щодо земельної ділянки площею 27,3617 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , на яких виокремлено бажану земельну ділянку площею 14,0617 га та земельну ділянку площею 13,3000 га.

Враховуючи викладене, суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав ОСОБА_1 є саме зобов`язання Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області розглянути клопотання від 17.12.2018 (зареєстроване 17.12.2018 за № 142) та прийняти рішення відповідно до вимог ч. 3 ст. 123 ЗК України.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 14.08.2018 в справі №806/1045/17 та в постанові від 06 березня 2019 р. у справі № 1640/2594/18.

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на зазначене, враховуючи фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольни частково.

Суд відхиляє міркування представника відповідача про те, що дана справа не належить розгляду в порядку адміністративного судочинства, позаяк предметом даної адміністративної справи є бездіяльність відповідача, що пов`язана з порушенням розгляду клопотання від 17.12.2018 (зареєстроване 17.12.2018 за № 142) та, як наслідок визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив порядок розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У позовній заяві позивач не просить визнати за нею право користування на земельну ділянку, а заявляє вимоги щодо реалізації законодавчо закріпленого права на отримання земельної ділянки у користування (оренду).

Слід урахувати, що отримання особою дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про її передання у власність чи у користування. Відтак, ані визнання протиправною бездіяльності уповноваженого органу, в розумінні ст.ст. 122,123 ЗК України, щодо не розгляду чи неналежного розгляду клопотання зацікавленої особи на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, ані скасування рішення про надання відповідного дозволу не є порушенням речового права, якщо тільки немає обставин, які свідчать про наявність у цієї особи або інших заінтересованих осіб речових прав щодо такої земельної ділянки.

Приватний інтерес у позивача на час звернення до суду з цим позовом відсутній, та може виникнути лише після реалізації її права на оренду земельної ділянки.

Таким чином, позов пред`явлений з підстав порушення відповідачем наданих їй контрольних функцій у сфері управління діяльністю.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ч. 5 ст. 125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає та встановлює Кодекс адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 19 вказаного Кодексу передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

З огляду на викладене та з урахуванням того, що виникнення спірних правовідносин обумовлено бездіяльністю відповідача при вирішенні питання, яке в силу законодавчих приписів належить до його виключної компетенції, суд приходить до висновку, що законність такої бездіяльності органу місцевого самоврядування, підлягає перевірці адміністративним судом.

Наведений висновок відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 16 січня 2019 року у справі № 361/2562/16-а, від 22 січня 2019 року у справі № 371/957/16-а та 06 лютого 2019 року в справі № 346/2888/16-а.

Велика Палата Верховного Суду в своїх постановах, зокрема, зазначає, що якщо особа звертається до повноважного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідні рішення, зокрема, й про скасування рішення щодо надання відповідного дозволу, то у цих правовідносинах зазначений орган реалізує управлінські функції. А тому спори про оскарження таких його рішень належать до юрисдикції адміністративного суду.

Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення, слід указати таке.

Частиною першою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим слід указати, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду в даній справі.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, а тому відмовляє у встановленні судового контролю за виконанням рішення у даній справі.

Стосовно розподілу судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 вказаного Кодексу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду.

Згідно зі ч. 1 ст. 135 КАС України, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 135 КАС України).

У відповідності до Додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Витрати на переїзд можуть бути відшкодовані лише у випадках, коли стороні необхідно було здійснити переїзд до адміністративного суду в інше місто або селище. Розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

Із поданих представником позивача заяв видно, що ОСОБА_2 просить відшкодувати понесені витрати на переїзд до іншого населеного пункту та повернення в пункт реєстрації для участі в судових засіданнях 18.04.2019 та 06.05.2019: м.Київ - м. Житомир - м.Київ.

На підтвердження здійснених витрат представник позивача ОСОБА_2 надав квитанції щодо оплати пального та навів розрахунок витрат пального з урахуванням відстані 282 км (м.Київ - м. Житомир - м.Київ), витрат пального на 100 км шляху (8л/100 км) 22,56 л та вартості пального згідно наданих чеків.

Загальна сума витрат на переїзд 18.04.2019 та 06.05.2019 становить 1177,18 грн.

Також позивачем сплачено за звернення до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн (квитанція № 0.0..1 від 12.03.2019).

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача відшкодуванню підлягає 768,40 грн, а на користь представника позивача ОСОБА_2 - документально підтверджені судові витрати пов`язані із прибуттям до суду у сумі 1177,18 грн.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 132, 135, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області (вул. Поліська, 3, с. Мартинівка, Пулинський район, Житомирська область, 12041, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області, яка полягає у не здійсненні розгляду клопотання ОСОБА_1 від 17.12.2018 (зареєстроване 17.12.2018 за № 142) у встановлений строк та з прийняттям відповідного рішення.

Зобов`язати Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області розглянути клопотання ОСОБА_1 від 17.12.2018 (зареєстроване 17.12.2018 за № 142) та прийняти рішення відповідно до вимог ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області на користь ОСОБА_1 768,40 грн сплаченого судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області на користь ОСОБА_2 (представник позивача) ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) документально підтверджені судові витрати пов`язані із прибуттям до суду у сумі 1177,18 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко