Справа № 462/2983/16-а
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4284/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 03 квітня 2019 року (суддя - Бориславський Ю.Л., м. Львів, повний текст ухвали складено 08 квітня 2019 року) у справі за заявою ОСОБА_1 про судовий контроль за виконанням судового рішення у справі №462/2983/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 05.09.2018 звернулася до суду із заявою про судовий контроль у справі №462/2983/16-а, у якій просила визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо припинення виконання постанови Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року у справі №462/2983/16-а протиправними; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення; за результатами розгляду поданого звіту винести ухвалу про накладення штрафу на керівника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у розмірі 30 мінімальних заробітних плат та стягнути з відповідача на користь позивача половину суми накладеного штрафу. В обґрунтування заяви позивач зазначила, що постановою Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року у справі №462/2983/16-а визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Залізничному районі м. Львова та зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок розміру призначеної пенсії за вислугу років на підставі довідки прокуратури Львівської області від 23.05.2016 №18/979 про заробітну плату, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, яка діяла на час призначення пенсії з розрахунку 70% від суми місячного /чинного/ заробітку, починаючи з 01.01.2016 з урахуванням раніше проведених виплат. Зазначає, що постанова суду набрала законної сили 04.08.2016 та виконувалась відповідачем в повному обсязі - щомісячно здійснювались пенсійні виплати у визначеному ним розмірі 9 279 гривень. Проте, у квітні 2018 року відповідачем припинено виконання постанови Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року та безпідставно змінено розмір призначеної на виконання цього судового рішення пенсії. При цьому, нарахування та виплату пенсію позивачу здійснено не на підставі Закону України «Про прокуратуру», як це передбачено рішеннями суду, а відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У відповідь на інформаційний запит та заяву ОСОБА_1 , відповідач листом від 31.05.2018 №2287/0-20/07.05-06 відмовив у здійсненні пенсійних виплат позивачу згідно постанови Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року у справі №462/2983/16-а, обґрунтовуючи відмову тим, що відповідно до пункту 13-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 01.10.2017 пенсії, призначені після набрання чинності Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» на умовах Закону України «Про прокуратуру», у період роботи на посадах та на умовах Закону України «Про прокуратуру» виплачуються відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Такі дії відповідача щодо припинення виконання рішень суду та видання розпорядження від 22.03.2018 №184618 ОСОБА_1 вважає необґрунтованими, протиправними, оскільки вони порушують її право на соціальний захист, передбачене статтями 46, 48 Конституції України. Вважає, що встановлена їй пенсія з 12.12.2014 була незаперечним правом, яке закріплено законодавством України, будь-яке посягання на нього має бути переконливо обґрунтовано, а пояснення відповідача про внесення з 01.10.2017 змін до законодавства України, при цьому зневажаючи на рішення суду, яке набрало законної сили, не є достатнім.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 03 квітня 2019 року у справі №462/2983/16-а у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про судовий контроль за виконанням судового рішення у вказаній справі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що обмежувальні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» і Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» на пенсіонерів, пенсію яким призначено до 01.10.2017, не поширюються. Відтак, відповідачем протиправно припинено виплату позивачу пенсії у розмірі, визначеному постановою Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року у справі №462/2983/16-а.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні зазначеної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством не передбачено зобов`язання судом відповідача подати звіт про виконання рішення вже після його прийняття або право особи звертатися до суду з проханням зобов`язати відповідача подати до суду такий звіт.

Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначено статтею 382 КАС України, за приписами частини першої та другої якої суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до частини восьмої цієї ж статті судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Зазначеній нормі кореспондують положення пункту 1 частини шостої статті 246 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині рішення у разі необхідності вказується про порядок і строк виконання рішення та положення підпункту «ґ» пункту 4 частини першої статті 322 КАС України, відповідно до якого постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням встановленого судом строку для подання суб`єктом владних повноважень відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання рішення суду першої, апеляційної чи касаційної інстанції, а в разі неподання такого звіту - шляхом встановлення нового строку для подання звіту та накладення штрафу. Таким чином, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття рішення у справі.

Разом з тим, вказаною нормою КАС України передбачено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Апеляційний суд зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи. Тобто, встановлення судового контролю при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог попереджує неналежне виконання відповідачем обов`язків, що виникли внаслідок задоволення позовних вимог позивача. Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття судового рішення у справі.

Діюче процесуальне законодавство не містить можливості після розгляду справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанції вирішувати питання про встановлення судового контролю.

Таким чином, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб`єктом владних повноважень відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття судового рішення у справі.

Матеріали справи свідчать, що при постановленні рішення судом першої інстанції судовий контроль не встановлювався.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлення судового контролю за відповідною заявою позивача вже після постановлення рішення у справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №826/18826/14, яка в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Натомість, захист прав позивача внаслідок рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду передбачено положеннями статті 383 КАС України.

За приписами статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.09.2016 ОСОБА_1 звернулася до Залізничного ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівській області із заявою щодо виконання виконавчого листа Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2016 у справі №462/2983/16-а.

Державним виконавцем Залізничного ВДВС у м. Львів ГТУЮ у Львівській області Макухіною І.В. 02.09.2016 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження відповідно до виконавчого листа Залізничного районного суду м. Львова від 22.06.2016 у справі №462/2983/16-а та постановлено боржнику добровільно виконати рішення суду.

Державним виконавцем Залізничного ВДВС у м. Львові ГТУЮ Львівській області 03.10.2016 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки згідно отриманого Залізничним ВДВС у м. Львові ГТУЮ у Львівській області листа УПФУ у Залізничному районі м. Львова - відповідачем здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 відповідно до судового рішення.

Із наданих документів учасниками процесу вбачається, що постанова суду від 22 червня 2016 року виконана, однак розпорядженням Управління ПФУ від 22.03.2018 відбулося припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з квітня 2018 року, у зв`язку із змінами в законодавстві. Зокрема, згідно із пунктом 13-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01 жовтня 2017 року пенсії, призначені після набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (крім осіб з інвалідністю I та II груп, осіб з інвалідністю внаслідок війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на умовах законів України «Про державну службу, «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про наукову і науково-технічну діяльність» у період роботи на посадах державної служби, визначених Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, а також на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», виплачуються у розмірі, обчисленому відповідно до цього Закону. Після звільнення з роботи виплата пенсії, призначеної відповідно до зазначених законів, поновлюється. Тобто, з 01.10.2017 відбулись зміни у законодавстві, що регулює виплату пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Отже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 отримувала пенсію у розмірі, визначеному судовим рішенням до того часу, поки механізм нарахування її пенсії, встановлений вищезазначеним судовим рішенням на підставі чинного законодавства, не було змінено, внаслідок чого був змінений і розмір виплачуваної їй пенсії. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення виконане відповідачем в межах покладених зобов`язань та компетенції територіального органу Пенсійного фонду України, із врахуванням подальших змін законодавства.

Апеляційний суд констатує, що припинення виплати пенсії не пов`язано з виконанням рішення суду, а пов`язано з виникненням нових обставин, а саме змін у законодавстві. Також суд зазначає, що заявник ОСОБА_1 не позбавлена можливості в порядку адміністративного судочинства оскаржувати дії та бездіяльність відповідача, які вчинені після виконання постанови Залізничного районного суду м. Львова у справі №462/2983/16-а стосовно питань її соціального забезпечення. Питання щодо правомірності чи протиправності припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з квітня 2018 року у розмірі визначеному рішенням суду, у зв`язку із змінами в законодавстві, можуть бути предметом іншого судового спору.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні заяви провстановлення судового контролю у справі №462/2983/16-а.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 03 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 12 червня 2019 року.