Справа № 520/1919/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 р. м. ХарківСправа № 520/1919/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Донець Л.О. , Бенедик А.П. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В. (повний текст складено 29.03.19) по справі № 520/1919/19

за позовом Головного управління ДФС у Харківській області

до Державного підприємство "Харківський приладобудівний завод ім.Т.Г.Шевченка"

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вимогами до відповідача, Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка», про стягнення частини чистого прибутку (доходу) з державного унітарного підприємства до бюджету у сумі 34188901 грн.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 позов Головного управління ДФС у Харківській області до Державного підприємства "Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка" про стягнення коштів було залишено без розгляду.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій стверджує про неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, зокрема ст. 122 КАС України. Вважає, що має право на звернення до суду в межах 3-річного строку позовної давності, з огляду на однорідність та спільну природу заборгованості зі сплати частини прибутку з податковим платежем з податку на прибуток. Просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду позову по суті заявлених вимог.

Сторони у справі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши доповідь обставин справи, дослідивши та оцінивши зібрані під час слухання та наявні в матеріалах справи докази щодо дотримання строку звернення до суду, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої позивачем апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, підставою для звернення фіскального органу до суду слугувала несплата Державним підприємством "Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченка" частини чистого прибутку (доходу). На момент подання позовної заяви сума боргу, за підрахунками позивача, складала 34188901 грн., а її складовими зазначено сума несплати самостійно задекларованих зобов`язань.

Відповідно до статті 1 ПК України цей кодекс, зокрема регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтями 9 та 10 цього Кодексу визначено вичерпний перелік загальнодержавних і місцевих податків і зборів. У переліку загальнодержавних податків (зборів), встановлених у вказаних статтях, відсутній такий податок (збір), як "частина чистого прибутку (доходу)".

Правові засади управління об`єктами державної власності визначені Законом України "Про управління об`єктами державної власності" від 21.09.2006 № 185-V (далі - Закон №185-V).

Відповідно до частини 1 статті 11-1 цього Закону (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) державні унітарні підприємства (крім державного підприємства обслуговування повітряного руху України "Украерорух" відповідно до Закону України "Про приєднання України до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів", державного підприємства із забезпечення функціонування дипломатичних представництв та консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних міжурядових організацій в Україні Державного управління справами, державних комерційних підприємств та казенних підприємств, які відповідно до статті 1 Закону України "Про наукову і науково-технічну діяльність" належать до наукових установ, а також науково-технологічних комплексів, заснованих на державній власності, а також державних підприємств "Міжнародний дитячий центр "Артек" і "Український дитячий центр "Молода гвардія") та їх об`єднання зобов`язані спрямувати частину чистого прибутку (доходу) до Державного бюджету України у розмірі не менше 30 відсотків у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 29 Бюджетного кодексу України та статей 5 і 11-1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Кабінет Міністрів України постановою від 23.02.2011 № 138 затвердив Порядок відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями (далі - Порядок № 138).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 138 частина чистого прибутку (доходу), що відраховується державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями до державного бюджету за відповідний період, визначається виходячи з обсягу чистого прибутку (доходу), розрахованого згідно з положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, як підсумок суми чистого фінансового результату (прибутку) та суми капіталу в дооцінках, яка підлягає перенесенню до нерозподіленого прибутку, з урахуванням того, що до такого підсумку також може бути включена частка нерозподіленого прибутку або невикористаних фондів, утворених внаслідок розподілу прибутку в обсязі, визначеному рішенням органу управління, за наявності фінансових ресурсів у підприємства, за результатами фінансово-господарської діяльності починаючи з 1 січня 2019 р. у розмірі 90 відсотків для підприємств, обсяг чистого прибутку яких фактично у відповідному звітному періоді становить більше 50000 тис. гривень, і 50 відсотків - інших підприємств.

Пунктами 2, 3 Порядку № 138 визначено, що частина чистого прибутку (доходу) сплачується державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями до державного бюджету наростаючим підсумком щоквартальної фінансово-господарської діяльності за відповідний період у строк, встановлений для сплати податку на прибуток підприємств.

Частина чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до державного бюджету, визначається державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями відповідно до форми розрахунку, встановленої Державною податковою службою, та зазначається у декларації з податку на прибуток підприємства.

Розрахунок частини чистого прибутку (доходу) разом з фінансовою звітністю, складеною відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, подається державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями до органів державної податкової служби у строк, передбачений для подання декларації з податку на прибуток підприємств.

Тобто, частина чистого прибутку визначається за результатами фінансово-господарської діяльності, розраховується за правилами бухгалтерського обліку та формою розрахунку, встановленої Державною податковою службою, та декларується і сплачується у строк та в порядку, передбачені для податку на прибуток підприємств.

Разом з тим, виходячи зі змісту вказаних правових норм, частина прибутку (доходу), що сплачується до державного бюджету унітарними підприємствами, хоча і є обов`язковим до сплати цими підприємствами, але такий платіж не входить до переліку загальнодержавних чи місцевих податків і зборів (обов`язкових платежів), визначеного статями 9 та 10 ПК України.

Таким чином, частина чистого прибутку не є податковим платежем, у розумінні норм ПК України, оскільки цей платіж не віднесений ні до загальнодержавних податків та зборів, ні до місцевих податків.

Саме такий висновок поклав в основу прийнятого ним судового рішення про залишення позову без розгляду суд першої інстанції у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, визначених Кодексом адміністративного судочинства України, з посиланням на постанову Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 826/19797/16.

Підтримуючи висновки суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позову без розгляду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що покладення на контролюючі органи повноважень щодо обліку спірних платежів, а також сплата його до Державного бюджету України не змінює правової природи таких платежів, обов`язковість сплати яких встановлено статтею 11-1 Закону № 185-V. При цьому колегія суддів враховує вимоги діючого на час спірних правовідносин сторін законодавства України та фактичні обставини справи.

Згідно п. 37 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України, надходження бюджету є доходи бюджету, повернення кредитів до бюджету, кошти від державних (місцевих) запозичень, кошти від приватизації державного майна (щодо державного бюджету), повернення бюджетних коштів з депозитів, надходження внаслідок продажу/пред`явлення цінних паперів.

В свою чергу п. 23 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України до доходів бюджету відносить податкові, неподаткові та інші надходження на безповоротній основі, справляння яких передбачено законодавством України (включаючи трансферти, плату за надання адміністративних послуг, власні надходження бюджетних установ).

Зокрема, пунктом 17 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду Державного бюджету України віднесено частину чистого прибутку (доходу) державних унітарних підприємств та їх об`єднань, що вилучається до державного бюджету відповідно до закону, та дивіденди (дохід), нараховані на акції (частки) господарських товариств, у статутних капіталах яких є державна власність.

Відповідно п. 39 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України органами, що контролюють справляння надходжень бюджету, визначено органи державної влади, а також органи місцевого самоврядування, уповноважені здійснювати контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів, інших надходжень бюджету.

Частина 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України містить імперативні приписи, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України, який разом з місцевими бюджетами (згідно ч.1 ст. 5 Бюджетного кодексу України) складає бюджетну систему України

Заявник апеляційної скарги вказує на норми ч. 9 ст. 17 Бюджетного кодексу України, згідно яких не поширюється позовна давність на вимоги щодо погашення заборгованості суб`єкта господарювання перед державою за кредитом (позикою), залученим державою або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету, яка стягується з такого суб`єкта господарювання органами доходів і зборів, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому Податковим кодексом України або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання.

Проте, зазначена правова норма щодо відсутності строку позовної давності стосується виключно державних та місцевих гарантій, а предметом спірних правовідносин за цією адміністративною справою є реалізація наявних у податкового органу повноважень на стягнення у дохід бюджету іншого виду надходжень.

Відповідно ч. 7 ст. 45 Бюджетного кодексу України перелік податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету, згідно з бюджетною класифікацією в розрізі органів, що контролюють справлення надходжень бюджету, а також загальні вимоги щодо обліку доходів бюджету визначаються Кабінетом Міністрів України.

Реалізуючи положення ч. 7 ст. 45 Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України постановою від 16.02.2011 № 106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету" встановив перелік податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету відповідно до переліку кодів бюджетної класифікації в розрізі органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, які зобов`язувалися забезпечити відповідно до законодавства здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного та місцевих бюджетів податків, зборів, платежів та інших доходів згідно з переліком, а також ведення обліку таких платежів у розрізі платників. Зокрема, декларування та сплата спірного платежу (код 21010100) має здійснюється у порядку, передбаченому для податку на прибуток підприємств, а контроль за його відрахуванням покладено на Державну фіскальну службу.

Зважаючи на покладений на Державну фіскальну службу України обов`язок забезпечити відповідно до законодавства здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного та місцевих бюджетів податків, зборів, платежів та інших доходів, Верховний Суд у постанові від 24.04.2019 у справі №2а-8123/12/1370 вказав про наявність повноважень у податкового органу визначати суму частини чистого прибутку (доходу) як зобов`язання, належне до сплати державними унітарними підприємствами до Державного бюджету України.

В той же час предметом апеляційного перегляду є оскаржене судове рішення щодо строків звернення до суду податкового органу з позовними вимогами про стягнення сум частини чистого прибутку з унітарного державного підприємства, розмір яких є узгодженим.

Правовий висновок щодо необхідності застосування до таких позовних вимог саме строків звернення до суду, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України), міститься у постанові Верховного Суду від 28.08.2018 у справі №0870/10872/12 (адміністративне провадження №К/9901/40642/18), який є обов`язковим до врахування судом апеляційної інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, зважаючи на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України.

Колегія суддів виходить з положень ч.1 та 2 ст.99 КАС України ( в редакції, яка діяла до 15.12.2017 року), згідно яких адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення передбачених законом вимог.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 122 КАС України (в редакції після 15.12.2017), позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017 року), адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Аналогічні наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст. 123 КАС України у редакції, яка діє після 15.12.2017.

Так, за змістом ч.3 зазначеної статті, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів зазначає, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

За загальним правилом перебіг строку звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла та повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, сам по собі інститут строку звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

Поважними ж причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

В ході судового розгляду було встановлено, що у поданих відповідачем розрахунках частини чистого прибутку (доходу), що підлягають сплаті до державного бюджету державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, були визначено сплату за наступні періоди: за II квартал 2017 року на суму 15079945 грн. - 09.08.2018 року (строк подачі розрахунку до 09.08.2017 року); за III квартал 2017 року на суму 12928188 грн. - 08.11.2017 року (строк подачі розрахунку до 09.11.2017 року); за І квартал 2018 року на суму 4310099 грн. - 08.05.2018 року (строк подачі розрахунку до 10.05.2018 року); за II квартал 2018 року на суму 1870669 грн. - 08.08.2018 року (строк подачі розрахунку до 09.08.2018 року).

Враховуючи такі обставини подання відповідачем розрахунків до податкового органу, строк звернення останнього до суду має визначатися по кожному окремо самостійно визначеного та задекларованого зобов`язання за наслідками подання квартальної податкової звітності зі сплати податку на прибуток, а саме: зобов`язання за II квартал 2017 року сплачується до 21.08.2017 року, отже строк звернення до суду починається з 22.08.2017 року та закінчується 22.02.2018 року ( згідно ст.99 КАСУ, в редакції, чинній на момент початку перебігу відповідного строку); за III квартал 2017 року сплачується до 20.11.2017 року, отже строк звернення до суду починається з 21.11.2017 року та закінчується 21.05.2018 року ( згідно ст.99 КАСУ, в редакції, чинній на момент початку перебігу відповідного строку); за І квартал 2018 року сплачується до 21.05.2018 року, отже строк звернення до суду починається з 22.05.2018 року та закінчується 22.08.2018 року ( згідно ст.122 КАСУ, в редакції, чинній на момент початку перебігу відповідного строку); за II квартал 2018 року сплачується до 20.08.2018 року, отже строк звернення до суду починається з 21.08.2018 року та закінчується 21.11.2018 року ( згідно ст.122 КАСУ, в редакції, чинній на момент початку перебігу відповідного строку).

В той же час, позивач звернувся до суду з цим позовом 26.02.2019, що свідчить про порушення строків, передбачених КАС України, що зумовлює наявність підстав для залишення позову без розгляду, оскільки позивачем не було подано клопотання про визнання поважними причин пропуску строку на звернення до суду ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів зауважує, що факт несплати спірних платежів у строки, визначені законодавством, зумовлював появу у податкового органу права на звернення до суду з позовом щодо стягнення визначених державним підприємством у квартальних розрахунках сум частини чистого прибутку, оскільки невиконання відповідачем покладеного на нього законодавством обов`язку щодо сплати частини чистого прибутку у встановлені строки було очевидним.

Податковий орган був зобов`язаний дотримуватись положень процесуального закону, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, якими було встановлено строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Доводи заявника апеляційної скарги про наявність у податкового органу права на звернення до суду протягом передбаченого Податковим кодексом України строку давності у 1095 днів, оскільки частина чистого прибутку державного підприємства визначається у декларації з податку на прибуток та сплачується у строк, встановлений для сплати податку на прибуток, є необгрунтованими. Адже, як зазначалося вище, спірні суми стягнення не є податковим платежем та грошовим зобов`язанням, податковим боргом в розумінні Податкового кодексу України, що унемовжливлює застосування його норм до спірних правовідносин в частині визначення строків звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції виходить з того, що покладення на контролюючі органи повноважень щодо обліку таких платежів, а також сплата його до державного бюджету України не може змінювати правової природи такого платежу. Відповідні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 01.08.2018 у справі №826/19797/16, від 31.01.2019 у справі №819/25/18, від 06.03.2018 у справі №822/2400/17.

Також, з цих же підстав є неприйнятними доводи представника позивача, викладених у письмовому клопотанні, про застосування аналогії закону, зокрема положень ст. 102 Податкового кодексу України.

Ствердження заявника апеляційної скарги про можливість застосування строку позовної давності у 3 роки, передбаченої ст. 257 Цивільного кодексу України, на що непрямо вказує ст. 223 Господарського кодексу України, є неприйнятними, з огляду на необхідність дотримання прямих приписів процесуального законодавства (КАС України) щодо строку звернення до суду з позовними вимогами, розгляд яких належить до адміністративної юрисдикції, а не цивільної чи господарської.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, зважаючи на вимоги ст. 316 КАС України, у справі відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги про скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 229, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 по справі № 520/1919/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя М.І. Гуцал
Судді Л.О. Донець А.П. Бенедик
Повний текст постанови складено 13.06.2019.