Справа № 400/3036/18
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/3036/18
Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Джабурія О.В.,
судді -Вербицької Н.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Югевротранс» до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ТОВ «Югевротранс» (надалі - позивач) звернулось до суду з позовом до ГУ ДФС у Миколаївській області (надалі - відповідач, ДФС), в якому просило визнати протиправними та скасувати наступні податкові повідомлення-рішення ДФС від 27.11.2018 року:

- №2, яким позивачу донараховані грошові зобов`язання з податку на прибуток на суму 411997,00 грн. за основним платежем та 15755,00 грн. за штрафними санкціями;

- №2, яким позивачу нараховані грошові зобов`язання з акцизного податку на суму 36689,14 грн. у вигляді штрафних санкцій.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі помилкових висновків акту перевірки №2734/14291402/36622779 від 12.11.2018 року про порушення відповідачем вимог податкового законодавства в частині формування витрат та реєстрації акцизних накладних.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.02.2019 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивача зареєстровано як юридичну особою з 17.09.2009 року, і основним видом діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт.

В період з 08.10.2018 року по 05.11.2018 року ДФС проведено документальну планову виїзну перевірку позивача за період діяльності з 01.01.2015 року по 30.06.2018 року з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість, результати якої відображені в акті №2734/14291402/36622779 від 12.11.2018 року (надалі - акт перевірки).

За висновками акту перевірки позивачем допущені порушення п.44.1, п.44.2 ст.44 пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.135.1 ст.135, п.140.1, п.140.2 ст.140 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 411997,00 грн. за 2015 рік та 2016 рік, а також порушення вимог п.231.1 та абз.1 п.231.6 ст.231 Податкового кодексу України у зв`язку з тим, що позивач не складав та не реєстрував акцизні накладні в Єдиному реєстрі акцизних накладних на обсяги пального використаного для власного споживання за період з 01.03.2016 року по 18.03.2016 року.

На підставі акту перевірки ДФС винесло спірні податкові повідомлення-рішення від 27.11.2018 року №2 та 2.

Зі змісту розділу 3.1.1 акту перевірки вбачається, що порушення, які вплинули на винесення податкового повідомлення-рішення з податку на прибуток №2 полягає у неправомірному віднесенні до витрат наступних сум:

- 157500,00 грн. по операціям із ФОП ОСОБА_5 стосовно надання позивачу послуг з розробки програмного забезпечення 1С8 за жовтень - грудень 2015 року;

- 250600,00 грн. по операціям із ФОП ОСОБА_1 стосовно надання позивачу послуг по консультуванню та роз`ясненню з питань, бухгалтерського та податкового обліку, інформування про зміни в чинному законодавстві;

- 324262,77 грн. по операціям з ФОП ОСОБА_4 стосовно надання позивачу послуг інформаційно-консультаційного супроводжування фінансово-господарської діяльності з питань податкового обліку;

- 1556507,00 грн. - процентів за користування позикою, які були нараховані та сплачені на користь ТОВ «Солдіс» до 01.01.2015 року, а віднесені до витрат у декларації з податку на прибуток за 2015 рік в додатку «РІ».

За змістом розділу 3.1.3 акту перевірки порушення, яке вплинуло на винесення податкового повідомлення-рішення №2 з акцизного податку полягає у тому, що в період з 01.03.2016 року по 18.03.2016 року позивач використав у власній господарській діяльності 29455,06 літрів пального але в порушення п.231.1 ст.231 Податкового кодексу України не складав та не реєстрував акцизні накладні в Єдиному реєстрі акцизних накладних.

Позиція податкового органу про завищення позивачем витрат по операціям із придбання послуг у ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 . за актом перевірки полягає у тому, що по цим послугам позивач не надав достатніх документів, які б підтвердили надання цих послуг. Відповідач вказує на ненадання позивачем по цим операціям заявок, наказів, звітів, калькуляцій, та відхиляє надані позивачем по цим операціям акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг), вказуючи на те, що ці акти не є первинними документами, які підтверджують надання таких послуг відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки не містять чіткої інформації про зміст та обсяг наданих послуг, а описані в них послуги не конкретизовані. Також в акті перевірки зазначається, що позивачем не надано документів про використання наданих послуг від ФОП, що підтверджує спрямованість спірних послуг на досягнення конкретних цілей позивача у своїй господарської діяльності з метою отримання прибутку. Послуги надані ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 ідентичні за своєю суттю, при цьому в штаті позивача є спеціалісти з бухгалтерського обліку, які виконують вказану роботу на підприємстві.

Суд першої інстанції з такими доводами ДФС не погодився, зазначивши наступне.

Контролюючим органом не наведено нормативного обґрунтування своїх вимог про необхідність підтверджувати господарську операцію не тільки актом, але й додатково іншим чином, конкретизувати послуги в акті.

ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 є підприємцями у яких основний виді діяльності надання інших інформаційних послуг, діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування (основний), консультування з питань інформатизації; комп`ютерне програмування (основний); консультування з питань інформатизації; діяльність із керування комп`ютерним устаткуванням; інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем, що цілком узгоджується з предметом вищезазначених договорів. Ці суб`єкти підприємницької діяльності є самостійними платниками податків, і всі отримані ними кошти від позивача є їх оподаткованим доходом, тобто баланс інтересів бюджету дотримується у будь-якому випадку.

Будь-яких доказів, що зазначені фізичні особи-підприємці є недобросовісними платниками податків, та задіяні у схемах з ухилення від сплати податків, укладання удаваних угод, для отримання штучної податкової вигоди, контролюючим органом не надано.

При здійсненні господарської діяльності, керуючись принципами свободи підприємницької діяльності, суб`єкти господарювання самостійно здійснюють свою підприємницьку діяльність і з цією метою визначають власні комерційний розрахунок та комерційний ризик, залучають матеріально-технічні, фінансові та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, вільно укладають договори, не заборонені законом, самостійно обирають контрагентів. Наявність у штаті підприємства значної кількості працівників різних професій та спеціальностей не свідчить про безумовну можливість виконання такими працівниками консультативних послуг, необхідних підприємству для ведення господарської діяльності з метою отримання доходу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як слідує з матеріалів справи, 01.10.2015 року позивач уклав з ФОП ОСОБА_5 договір на надання послуг, за яким виконавець надає позивачу послуги з консультації з питань ведення обліку і складання звітності в програмах 1С8 (усні та письмові); розробка програмного забезпечення у 1С8 для потреб ведення роботи підприємства; розробка додаткового нетипового функціоналу програмного забезпечення.

Протягом жовтня-грудня 2015 року між позивачем та ФОП ОСОБА_5 були підписані три акти виконаних робіт по зазначеному договору на загальну суму 157500,00 грн., які були перераховані позивачем на користь ФОП ОСОБА_5 ..

01.10.2015 року позивач уклав з ФОП ОСОБА_1 договір на надання послуг, за яким повинна надати позивачу послуги з консультації та роз`яснення з питань, бухгалтерського та податкового обліку, інформування про зміни в чинному законодавстві. Протягом жовтня 2015 року - вересня 2016 року позивач та ФОП ОСОБА_1 підписали акти виконаних робіт по зазначеному договору на загальну суму 250600,00 грн., які були перераховані на користь ФОП ОСОБА_1

01.10.2015 року ТОВ «Югевротранс» уклав з ФОП ОСОБА_4 договір на надання послуг з інформаційно-консультаційного супроводження фінансово-господарської діяльності з питань податкового обліку. Протягом жовтня 2015 року - вересня 2016 року позивач та ФОП ОСОБА_4 підписали акти виконаних робіт по зазначеному договору на загальну суму 324262,77 грн., які були перераховані на користь ФОП ОСОБА_4.

Загальна сума сплачених позивачем коштів за договорами з ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 склала 732363,00 грн..

Як слідує з акту перевірки ДФС не заперечує проти можливості віднесення до складу витрат вартості тих послуг, які придбавав позивач у вищевказаних суб`єктів підприємницької діяльності, а всі зауваження ДФС стосуються лише якості та повноти документального оформлення таких операцій, які на думку податкового органу є недостатніми.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.

Відповідно до зазначених Закону та Положення первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, міру деталізації змісту і обсягу господарської операції визначають особи, які відповідають за здійснення господарської операції і правильність її оформлення. При цьому така деталізація має забезпечити розкриття змісту господарської операції та ідентифікацію активів, зобов`язань, доходів або витрат, з нею пов`язаних.

Дослідивши надані позивачем акти здачі-прийняття робіт (наданих послуг) по операціям із ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що вони складені з дотриманням усіх вимог, які висувають до первинних документів статтею 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пунктом 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відсутності нормативного обґрунтування вимог про необхідність підтверджувати господарську операцію не тільки актом, але й додатково іншим чином, конкретизувати послуги в акті.

Також є правильною позиція суду першої інстанції стосовно того, що наявність у штаті позивача працівників, які також займаються бухгалтерським та податковим обліком на підприємстві, не є тією підставою, яка безумовно виключає необхідність та можливість отримання позивачем консультаційних послуг в цій сфері від сторонніх суб`єктів підприємницької діяльності на платній основі.

Позиція податкового органу про завищення позивачем витрат на суму 1556507,00 грн. ґрунтується на тому, що ця сума процентів за користування позикою була перерахована позивачем на адресу ТОВ «Сольдіс» та відображена в бухгалтерському обліку до 01.01.2015 року, а тому і в податковому обліку ця сума повинна бути відображена до 01.01.2015 року, тобто в період їх фактичного здійснення.

Заперечуючи проти такого висновку, позивач посилався на положення пунктів 141.1 - 141.3 ст.141 розділу ІІІ Податкового кодексу України Кодексу у редакції, що діяла до 01.01.2015 року, та пунктів 140.1 - 140.3 ст.140, п.20 підрозділу 4 «Особливості справляння податку на прибуток підприємств» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, в редакції з 01.01.2015 року.

Позивач стверджує, що вказані положення ПК України надавали йому право віднести до витрат в декларації за 2015 рік сплачені до 01.01.2015 року проценти в сумі 1556507,00 грн. за отриману від ТОВ «Компанія з управління активами «Сольдіс» поворотну відсоткову позику відповідно до договору позики від 07.12.2011 року.

Суд першої інстанції погодився з наявністю у позивача такого права, але визнав помилковим посилання позивача на п.20 підрозділу 4 «Особливості справляння податку на прибуток підприємств» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, зазначивши, що ця норма стосується лише взаємовідносин з кредитором-нерезидентом, а тому не може бути застосована у цьому випадку.

З наведеного слідує, що по факту віднесення позивачем до складу витрат процентів за користування позикою в сумі 1556507,00 грн., спір між сторонами виник лише стосовно періоду, в якому така сума могла бути віднесена до складу витрат.

При вирішені спірного питання колегія судів виходить з наступного.

Стаття 140 ПК України, в редакції з 01.01.2015 року, містить зокрема наступні положення:

- під борговими зобов`язаннями для цілей даного пункту слід розуміти зобов`язання за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, операціями РЕПО, зобов`язання за договорами фінансового лізингу та іншими запозиченнями незалежно від їх юридичного оформлення (п.140.1);

- для платника податку, у якого сума боргових зобов`язань, визначених в п.140.1 ст.140 ПК України, що виникли за операціями з пов`язаними особами - нерезидентами, перевищує суму власного капіталу більш ніж в 3,5 рази (для фінансових установ та компаній, що займаються виключно лізинговою діяльністю, більш ніж в 10 разів), фінансовий результат до оподаткування збільшується на суму перевищення нарахованих у бухгалтерському обліку процентів за кредитами, позиками та іншими борговими зобов`язаннями над 50 відсотками суми фінансового результату до оподаткування, фінансових витрат та суми амортизаційних відрахувань за даними фінансової звітності звітного податкового періоду, в якому здійснюється нарахування таких процентів.

Сума боргових зобов`язань та власного капіталу для цілей п.140.1 ст.140 визначається як середнє арифметичне значень боргових зобов`язань та власного капіталу на початок та кінець звітного податкового періоду з урахуванням процентів, зазначених у п.140.3 ст.140 (п.140.2);

- проценти, які перевищують суму обмеження, визначеного п.140.2 ст.140 ПК України, які збільшили фінансовий результат до оподаткування, зменшують фінансовий результат до оподаткування майбутніх звітних податкових періодів у сумі, зменшеній щорічно на 5 відсотків до повного її погашення з урахуванням обмежень, встановлених п.140.2 ст.140 ПК України (п.140.3);

Відповідно до п.20 підр.4 розд. XX "Перехідні положення" ПК України витрати на сплату процентів, які відповідали вимогам п.141.1 ст.141 ПКУ у редакції, що діяла до 1 січня 2015 року, але не віднесені до складу витрат виробництва (обігу) згідно з положеннями п.141.2 ст.141 ПКУ у редакції, що діяла до 1 січня 2015 року, підлягають врахуванню при визначенні фінансового результату до оподаткування майбутніх звітних податкових періодів з 1 січня 2015 року з урахуванням обмеження, передбаченого п.140.3 ст.140 ПК України.

Положення ст.141 ПК України в редакції до 01.01.2015 року, передбачали наступне:

- до складу витрат включаються будь-які витрати, пов`язані з нарахуванням процентів за борговими зобов`язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв`язку з провадженням господарської діяльності платника податку (п.141.1);

- для платника податку, 50 та більше відсотків статутного фонду (акцій, інших корпоративних прав) якого перебуває у власності або управлінні нерезидента (нерезидентів), віднесення до складу витрат нарахування процентів за кредитами, позиками та іншими борговими зобов`язаннями на користь таких нерезидентів та пов`язаних з ними осіб дозволяється в сумі, що не перевищує суму доходів такого платника податку, отриману протягом звітного періоду у вигляді процентів від розміщення власних активів, збільшену на суму, що дорівнює 50 відсоткам оподатковуваного прибутку звітного періоду, без урахування суми таких отриманих процентів (п.141.2);

- проценти, які відповідають вимогам пункту 141.1 цієї статті, але не віднесені до складу витрат виробництва (обігу) згідно з положеннями пункту 141.2 цієї статті, протягом звітного періоду підлягають перенесенню на результати майбутніх податкових періодів із збереженням обмежень, передбачених пунктом 141.2 цієї статті (п.141.3);

Отже, пунктом 20 підрозділу 4 розділу ХХ ПКУ в редакції з 01.01.2015 року передбачено право платника податків віднести у 2015 році відсотки по кредитам, які до 01.01.2015 року не потрапили до витрат в податковому обліку внаслідок обмежень, передбачених пунктом 141.2 ст.141 ПК України у редакції, що діяла до 01.01.2015 року.

Тобто, п.20 підрозділу 4 розділу ХХ ПК України стосується лише відсотків по кредитам від нерезидентів, про що також вірно зазначив і суд першої інстанції.

В той же час, колегія суддів зазначає, що п.п.141.2. та 141.3 ст.141 ПК України у редакції до 01.01.2015 року, також стосуються лише тих відсотків по кредитам, які отримані від нерезидентів.

Оскільки сплачені позивачем проценти за позикою від ТОВ «Компанія з управління активами «Сольдіс» не є процентами на користь нерезидента, і цей факт сторонами не заперечується, то положення п.п.141.2 та 141.3 ст.141 ПК України в редакції до 01.01.2015 року до них не застосовуються.

Однак, суд першої інстанції свій висновок про те, що позивач правомірно відобразив в декларації за 2015 рік кошти, сплачені у якості процентів на користь ТОВ «Солтіс» у 2014 році, обґрунтував саме положеннями п.141.3 ст.141 ПК України, в редакції до 01.01.2015 року, що на думку колегії суддів є помилковим.

З цих же підстав слід також визнати і помилковим посилання суду першої інстанції при вирішені даного спору на недотримання закріпленого у п.4.1.9 ст.4 ПК України принципу стабільності податкових відносин при прийнятті Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII, яким на думку суду першої інстанції змінено ст.140 ПК України, та позбавлено платника податків на перенесення процентів на фінансові результати майбутніх періодів.

Колегія суддів зазначає, що як статтею 141 Податкового кодексу в редакції до 01.01.2015 року, так і статтею 140 цього кодексу в редакції після 01.01.2015 року, правила щодо перенесення до наступних податкових періодів відсотків по кредитам стосувались лише тих відсотків по кредитам, які були отримані від нерезидентів і підпадали під обмеження, які передбачені п.141.2 ст.141 ПК України в редакції до 01.01.2015 року та п.140.2 ст.140 ПК України в редакції після 01.01.2015 року.

Отже, нова редакція статті 140 Податкового кодексу, яка набула чинності з 01.01.2015 року, не змінила діючий до цього механізм віднесення до витрат сум процентів по кредитам від нерезидентів, а тому є помилковим посилання суду першої інстанції на те, що внаслідок таких змін позивач був позбавлений права використання витрат на проценти, які понесені ним у минулому періоді.

Колегія суддів погоджується з доводами ДФС про те, що витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходами певного періоду, до яких можна віднести і зазначені проценти по кредиту в сумі 1556507,00 грн., відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Таке правило формування витрат визначено в п.7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за №27/4248, а згідно ст.138 ПК України, в редакції на кінець 2015 року, визначення фінансового результату до оподаткування повинно здійснюватися з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач мав можливість віднести у 2015 році відсотки по кредитам, які до 01.01.2015 року не потрапили до витрат в податковому обліку, але лише в порядку виправлення помилки попередніх періодів шляхом відображення таких відсотків у додатку «ВП» до декларації з податку на прибуток за 2015 рік, форма якого станом на 01.01.2015 року була затверджена наказом Міністерства доходів та зборів №832 від 30.12.2013 року, а станом на 01.01.2016 року наказом Міністерства фінансів України №897 від 20.10.2015 року.

Однак, той факт, що вказана сума процентів в розмірі 1556507,00 грн. відображена позивачем у додатку «РІ» декларації з податку на прибуток за 2015 рік, тобто як витрати саме 2015 року, то дана помилка не може вважатися суто формальною, оскільки викривляє фінансові показники витрат 2015 року в бік їх завищення, що впливає на оподатковуваний прибуток за цей рік.

За таких обставин висновок ДФС про завищення позивачем витрат за 2015 рік на суму 1556507,00 грн. є правильним.

Викладена в розділі 3.1.3 акту перевірки позиція податкового органу про порушення позивачем п.231.1 ст.231 ПК України щодо не реєстрації ним акцизних накладних в Єдиному реєстрі акцизних накладних за період з 01.03.2016 року по 18.03.2016 року полягає у тому, що позивач по факту використання ним в своїй господарській діяльності у вказаний період пального для заправки власних автомобілів повинен був реєструвати акцизні накладні.

Не погоджуючись з такою позицією фіскального органу та скасовуючи податкове повідомлення-рішення №2, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у вказаний період позивач був зареєстрований як платник акцизного податку, то відповідно до ст.231 ПК України позивач повинен був реєструвати акцизні накладні на обсяги пального, використаного будь-яким чином, але відповідно до пункту 11 підрозділу 5 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, період з 1 березня 2016 року до 1 квітня 2016 року є перехідним періодом, за який не застосовуються санкції, які передбачені ст.120-2 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції, оскільки вона відповідає вищевказаним положенням Податкового кодексу України.

Так, обов`язок реєстрації акцизних накладних у платників податків виник лише з 01.03.2016 року, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VIII.

Відповідно до ст.231 ПК України платник податку при реалізації пального зобов`язаний скласти в електронній формі акцизну накладну за кожним кодом товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД реалізованого пального та зареєструвати в Єдиному реєстрі акцизних накладних з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи.

Платник податку зобов`язаний скласти акцизну накладну на обсяги пального втраченого, як в межах, так і понад встановлені норми втрат, зіпсованого, знищеного, включаючи випадки внаслідок аварії, пожежі, повені, інших форс-мажорних обставин чи з іншої причини, пов`язаної з природним результатом, а також внаслідок випаровування в процесі виробництва, обробки, переробки, зберігання чи транспортування такого пального.

Відповідно до п.120-2.2 статті 120-2 ПК України відсутність з вини платника акцизного податку реєстрації акцизної накладної в Єдиному реєстрі акцизних накладних/розрахунку коригування протягом більш як 120 календарних днів після дати, на яку платник податку зобов`язаний скласти акцизну накладну/розрахунок коригування, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків суми акцизного податку з відповідних обсягів пального, на які платник податку зобов`язаний скласти таку акцизну накладну/розрахунок коригування.

Відповідно до п.11 підрозділу 5 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України норми статті 120-2 цього Кодексу не застосовуються при порушенні термінів реєстрації акцизних накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі акцизних накладних, складених у період з 1 березня 2016 року до 1 квітня 2016 року.

Період з 1 березня 2016 року до 1 квітня 2016 року є перехідним періодом, протягом якого реєстрація акцизних накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі акцизних накладних здійснюється без обмеження обсягів, обчислених за формулою, визначеною у пункті 232.3 статті 232 цього Кодексу.

З 1 квітня 2016 року реєстрація акцизних накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі акцизних накладних здійснюється з урахуванням усіх вимог, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зазначає, що оскільки у спірному податковому повідомленні-рішенні №2 в якості підстави для застосування штрафної санкції зазначається саме п.120-2.2. ст.120-2 ПК України, а порушення було вчинено в період з 1 березня 2016 року до 1 квітня 2016 року, то висновок суду першої інстанції про неправомірність застосування до позивача такої санкції є вірним.

Вирішуючи питання про наслідки підтвердження за результатами апеляційного провадження порушення у вигляді завищення позивачем витрат на суму на суму 1556507,00 грн. за 2015 рік, колегія суддів зазначає, що суд може скасувати податкове повідомлення-рішення частково, відокремивши правомірно нараховану цим рішенням частину податкових зобов`язань та штрафних санкцій від неправомірно нарахованої.

Зміст акту перевірки та доданого до нього розрахунку податкових зобов`язань з податку на прибуток по податковому повідомленню-рішенню №2 дає суду можливість відокремити правомірно нараховану цим рішенням частину податкових зобов`язань та штрафних санкцій від неправомірно нарахованої.

Так, донарахована цим рішенням сума податку на прибуток за основним платежем в розмірі 411997,00 грн. розрахована як сума завищених витрат по операціям з ФОП ОСОБА_4 (157500,00 грн.) , ФОП ОСОБА_1 (250600,00 грн.), ФОП ОСОБА_5 (324263,00 грн.) та на суму процентів (1556507,00 грн.). яка помножена на ставку податку 18% (157500 + 250600 + 324263 + 1556507) х 18% = 411997).

Відповідно, правомірна нарахована сума податку на прибуток за цим повідомленням-рішенням буде дорівнювати 280171,00 грн. (1556507 х 18%), а неправомірно нарахована - 131825,34 грн. ((157500 + 250600 + 324263) х 18%).

Оскільки податковим повідомленням-рішення №2 також нарахована і штрафна санкція в розмірі 15755,00 грн., яка згідно наданого розрахунку нарахована на занижені зобов`язання з податку на прибуток лише за 2016 рік, а правомірно нарахованими цим рішенням є зобов`язання лише за 2015 рік, то вказана сума штрафної санкції також є неправомірно нарахованою.

Отже, податкове повідомлення-рішення №2 підлягає скасуванню як неправомірне в частині нарахування податку на прибуток за основним платежем на суму 131825,34 грн. та в частині штрафної санкції на суму 15755,00 грн.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що за результатами апеляційного перегляду даної справи постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині податкового повідомлення-рішення №2, з прийняттям в цій частині нової постанови про його часткове скасування, а в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Виходячи з цього, за правилами ст.139 КАС України підлягають новому пропорційному розподілу судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції.

Так, у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції позивач поніс судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 6966,61 грн. (т.1 а.с.4, 5).

Оскільки загальна сума податкових зобов`язань за спірними повідомленнями-рішеннями складає 464441,00 грн., з яких скасовано за результатами даного апеляційного перегляду на загальну суму 184269,00 грн., що дорівнює 39,68% від загального обсягу податкових зобов`язань, то на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати в обсязі 39,68% від загальної суми сплачених судових витрат, що дорівнює 2764,35 грн. (6966,61 грн. х 39,68%)

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року скасувати в частині задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області від 27 листопада 2018 року №2, а також в частині стягнення судового збору.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області від 27 листопада 2018 року №2 в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток за основним платежем в розмірі 131825,34 грн. та в частині штрафної санкції в розмірі 15755,00 грн..

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Югевротранс» () судовий збір у розмірі 2764 (дві тисячі сімсот шістдесят чотири) гривні 35 коп..

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.