Справа № 520/10415/18
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 р. м. ХарківСправа № 520/10415/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2019, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В. (повний текст складено 26.02.19) по справі № 520/10415/18

за позовом Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області , третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області від 18.12.2017 стосовно Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 задоволено адміністративний позов.

Скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 18.12.2017 № 176 про скасування дозволу на імміграцію в Україні стосовно Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись з таким судовим рішенням, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області звернулось до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу всупереч вимогам, встановлених у п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Вважає, що Управлінням ДМС України в Київській області було правомірно прийнято рішення від 18.12.2017 № 176 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», яким скасовано дозвіл на імміграцію позивачу, оскільки встановлено наявність умов, за яких дозвіл на імміграцію не надається.

Крім того, скаржником в апеляційній скарзі зазначено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 № 732 утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області), як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби України в Київській області та Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві.

Пунктом 2 зазначеної постанови установлено, що ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області є правонаступником майна, прав та обов`язків Управління Державної міграційної служби України в Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.

Відповідно до ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Зазначає, що у зв`язку з цим, питання щодо представництва інтересів в суді та виконання судових рішень належить до компетенції ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.

Колегія суддів протокольною ухвалою, ухвалила замінити правонаступника по справі Управління Державної міграційної служби України в Київській області на Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи.

Сторони у справі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглядаючи судове рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивач, 20.09.2004 звернувся до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію", як особа, яка є опікуном чи піклувальником громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України, надавши свідоцтво про опікунство № 59 від 19.10.2004, видане Управлінням юстиції м.Хай Фонг, СВГ.

На підставі вказаної заяви позивача, 19.10.2004 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було прийнято рішення щодо надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію"..

23.10.2017 до Управління ДМС України в Київській області надійшов запит ГУ ДМС в Харківській області щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію позивачу, який звернувся до вказаного територіального органу з питання обміну посвідки на постійне проживання, оскільки діюча є непридатною до використання.

У ході перевірки УДМСУ в Київській області встановлено, що рішення ВГІРФО ГУМВС в Київській області від 19.10.2004 про надання дозволу на імміграцію позивачу суперечить вимогам міграційного законодавства, на підставі чого рішенням УДМС України в Київській області від 18.12.2017 № 176 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на ім`я гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п. 1,6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію відповідач послався саме на п.1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України " Про імміграцію" та не надав жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених п.1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію або доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскаржуване позивачем рішення УДМСУ в Київській області від 18.02.2017 № 176 про скасування дозволу на імміграцію в Україну стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є необґрунтованим та безпідставним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на вимоги діючого законодавства на час спірних правовідносин сторін та фактичні обставини справи.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-III від 07.06.2001.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491 - III імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-III визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491-III встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Слід зазначити, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983.

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12, Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Як свідчать письмові докази, позивач 20.09.2004 звернувся до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», як особа яка є опікуном чи піклувальником громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України, надавши свідоцтво про опікунство № 59 від 19.10.2004 видане Управлінням юстиції м. Хай Фонг, СВГ.

На підставі вказаного 19.10.2004 ВГІРФО ГУМВС України в Київській області прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

При наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україні суб`єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись Законом України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не було виявлено.

Відповідачем на підставі висновку вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну позивача відповідно до вимог п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Зі змісту вищезазначеного висновку зазначено, що підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є те, що свідоцтво про опікунство видане в СРВ у 1989 році, а на цей момент не існувало міждержавних угод, які б підтверджували дійсність такого документа в Україні.

Посилаючись на п.2 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» відповідач стверджує, що позивач не міг отримати дозвіл на імміграцію, оскільки відповідно до ч.1, 2 ст. 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Оцінюючи доводи відповідача, колегія суддів зазначає, що вони не підтверджують наявність визначених у п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» обставин, а саме фактів свідомого подання позивачем у 2004 році неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Зазначені відповідачем обставини були відомі співробітникам ВГІРФО ГУ МВС в Київській області і могли бути ними перевірені.

Колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області № 176 від 18.12.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не містить обов`язкових посилань на встановлений міграційним органом інший випадок, передбачений законодавством України, крім визначених ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію відповідач послався саме на п. 1, 6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Слід зазначити, що відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.

Також, відповідачем не надано доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Крім того, колегія суддів зауважує, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у зв`язку із чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Кlаss та інші проти Німеччини» від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме: п.23 Порядку №1983.

Громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що за весь час проживання на Україні позивачем порушено чинне законодавство України, в тому числі Закону України «Про правовий статус іноземців», або вчинено злочин.

На підставі викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача порушують права позивача на постійне проживання в Україні та його права і законні інтереси як іноземця та породжують негативні наслідки для нього.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України «Про імміграцію» є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Отже, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли. Скасування посвідки на постійне проживання в Україні без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання такої посвідки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 18.12.2017 № 176 стосовно Громадяна Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 прийняте відповідачем без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, є протиправним та підлягає скасуванню.

Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.03.2019 по справі №820/1863/17, від 17.04.2019 по справі №820/6675/16, від 03.04.2019 по справі №815/2473/17, від 20.03.2019 по справі №820/391/17, від 16.01.2019 по справі №815/1010/16.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, що, в силу вимог ч. 1 ст.316 КАС України, зумовлює залишення апеляційної скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ч. 6 ст. 139 КАС України, понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 229, 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 по справі № 520/10415/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 14.06.2019.