Справа № 240/5467/19
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-06-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
13 червня 2019 року м. Житомир справа № 240/5467/19
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Лавренчук О.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання повторно розглянути документи,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області у якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області №12 від 03.04.2019 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області повторно розглянути документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 з урахуванням обставин, встановлених судовим рішенням.
В обґрунтування позову зазначено, що звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак отримав відмову в оформленні документів у зв`язку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою, тобто відсутні умови, визначені у п. 1 та 13 Закону. Підставою для відмову вказано наказ №12 від 03.04.2019. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 12.04.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання на 08.05.2019.
Копію ухвали відповідач отримав 18.04.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відділом документального забезпечення суду 03.05.2019 зареєстровано відзив на позовну заяву в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що 14.03.2019 заявник звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не може повернутись в країну походження та громадянської належності Камерун через військовий конфлікт в Камеруні, та імовірність вербування до лав армії. Додатково заявник повідомив стосовно себе про події 24- річної давності та про події 11-річної давності, а твердження про те, що його можуть забрати до армії силоміць без його згоди є його особистим припущенням та не приймаються міграційною службою, подібні випадки за ІКП відсутні. Заявник не надав жодних достовірних чи правдоподібних фактів, що у разі повернення в Камерун йому буде загрожувати застосування щодо нього смертної кари, катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання. Повідомлені заявником побоювання повернення до країни його походження, не дають підстав визначити заявника біженцем, через відсутність відповідних ознак біженця, викладених у пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту». Таким чином, заявник не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
До суду 08.05.2019 надійшла заява представника позивача та представника відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
У судовому засіданні 08 травня 2019 року представники сторін підтримали подані заяви та просили їх задовольнити. Представник позивача на запитання суду про залучення перекладача повідомив, що позивач розуміє українську мову, а тому немає необхідності залучати перекладача.
Протокольною ухвалою від 08.05.2019 зобов`язано представника відповідача надати до суду інформацію про наявність візи для навчання позивача та інформації з ІТС "Аркан" про перетин державного кордону позивачем. Зобов`язано представника відповідача надати письмові пояснення щодо процедури подачі та розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою суду від 08.05.2019 задоволено заяви представників сторін. Призначено підготовче судове засідання на 20.05.2019.
Представник позивача 20.05.2019 подав до суду додаткові пояснення у яких зазначив, що із особистих пояснень позивача та протоколу співбесіди від 20.03.2019 убачається, що ОСОБА_1 в порушення керівних документів не було роз`яснено право на отримання правової допомоги. Вказує, що при співбесіді позивач усно повідомляв про факти в підтвердження обґрунтованості побоювання його повернення в країну походження. Зокрема, позивач зазначив, що у 2013 році через розбіжність у світогляді ісламістським угрупуванням «Боко Харам» вбито його батька, який працював у поліції. Через родинне споріднення із ним бойовики переслідуватимуть і самого позивача. Крім того, вказував на християнське віросповідання, що прямо переслідується бойовиками та боротьба з чим є основною діяльністю угрупування. Довготривалий термін перебування позивача в країні Європи є також прямою загрозою переслідування бойовиками. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, перебуваючи в Україні, заявник матеріально допомагає своїй матері, що вказує на економічну причину небажання повертатися до Камеруну. Натомість, даний факт говорить про невірне трактування позиції самого позивача. Зокрема, він вказує, що перебування його тут уможливить забрати свою матір, яка є інвалідом, із країни походження до України.
Ухвалою суду від 20.05.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 04.06.2019.
У судовому засідання 04 червня 2019 року представник позивача та представник відповідача не заперечували щодо переходу до розгляду справи у порядку письмового провадження.
Зважаючи на викладене та керуючись приписами ч.3 ст.194, ч.4 ст.229 КАС України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.
Згідно з ч.4 ст.243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд дійшов наступних висновків.
Встановлено та не заперечувалось у судовому засіданні позивачем що ОСОБА_1 прибув в Україну у 2010 році та був зарахований на підготовче відділення для іноземних громадян Української медичної стоматологічної академії (т. 1 а.с. 70). Термін дії візи до 01.10.2011.
З матеріалів справи вбачається, що головним спеціалістом Крюківського районного відділу у м. Кременчуці УДМС України в Полтавській області 03 вересня 2014 року прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Камерін (про що свідчить особистий підпис особи) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., з яким ознайомлено ОСОБА_1 , що за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства прийнято рішення про його примусове повернення та зобов`язано не пізніше 23 вересня 2014 року залишити територію України (т. 1 а.с. 86).
Дана обставина позивачем у судовому засіданні не заперечувалась, доказів оскарження у судовому порядку та скасування Рішення від 03.09.2014 не надано.
До суду відповідачем надано копію справи №2019VN0004 (т. 1 а.с. 48-118) у матеріалах якого міститься копія протоколу про адміністративне правопорушення ПР МВН 000590 від 07.03.2019, складеного стосовно громадянина Камеруну ОСОБА_1 за ухилення від виїзду з України після закінчення визначеного терміну перебування. У протоколі міститься власноручно зроблений (позивач у судовому засіданні не заперечував дану обставину) запис про те, що українську мову розуміє, перекладача не потребує (т. 1 а.с. 77). До протоколу додано пояснення ОСОБА_1 зі змісту яких вбачається, що з України не міг виїхати, оскільки боявся за своє життя в країні походження та громадянства в Камеруні. Повідомив, що має намір звернутись до міграційної служби за захистом (т. 1 а.с. 78). Як вбачається з квитанції №5 12 від 07.03.2019 Ейом Джеймс Крістян сплатив адміністративний штраф у сумі 5100,00 грн (т. 1 а.с. 79)
Встановлено, що 14 березня 2019 року ОСОБА_2 Крістян звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною зазначає те, що у його країні Камерун вже більше 30 років існує конфлікт з терористами. У країні страх, його батьків убито, а брата та сестру спалено заживо (т. 1 а.с. 51)
Разом з тим, у Анкеті особи, яка звернулась із заявою ОСОБА_1 зазначив, що його мати 1967 ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . проживає у м. Кумба, Камерун (т. 1 а.с. 52 на звороті). У протоколі співбесіди від 20.03.2019 зазначено, що позивач також має три рідні сестри (т. 1 а.с. 94). Батька вбито у 2012 році.
Отже, вказане у заяві-анкеті №4 від 14.03.2019 не узгоджується з інформацією, яка міститься у протоколі співбесіди, а інформація щодо обставин смерті батька позивача не підтверджено, а тому твердження, викладене у відповіді на відзив, що через розбіжність у світогляді ісламістським угрупуванням «Боко Харам» вбито його батька, є лише припущенням.
На запитання щодо переслідування або загроз переслідування в країні походження, ОСОБА_1 повідомив, що у 1995 році його силою забрали зі школи та вимагали гроші (т. 1 а.с. 95). На запитання, чому ОСОБА_1 не може повернутись в Камерун та чого він побоюється, отримано відповідь: "Мене там вб`ють. Те місто, де я народився і жив Муюка", там війна...".
Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що через родинне споріднення із батьком позивача, бойовики переслідуватимуть і самого позивача.
Під час розгляду адміністративної справи позивачем не надано належних доказів переслідування позивача у країні його походження.
Представник позивача зазначив, що із протоколу співбесіди від 20.03.2019 убачається, що ОСОБА_1 в порушення керівних документів не було роз`яснено право на отримання правової допомоги.
Судом досліджено копію справи №2019VN0004 у якій знаходиться копія протоколу співбесіди від 20.03.2019 та встановлено, текст останньої не містить роз`яснення ОСОБА_1 права на отримання правової допомоги.
Однак, Анкета особи, яка звертається із заявою про визнання біженцем особою, яка потребує додаткового захисту від 14.03.2019, копія якої міститься в матеріалах адміністративної справи, містить текст наступного змісту: "Повідомте, чи надаєте ви згоду на надання доступу до матеріалів, які містяться в Вашій особовій справі, Вашому адвокату, або законному представнику, або представнику Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), або представнику партнерських неурядових організацій УВКБ ООН на будь-якому етапі розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту." та зроблено запис "НЕТ" (т. 1 а.с. 52-56, 55).
Окрім того, у протоколі ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з яким ознайомлено ОСОБА_1 14.03.2019 (підтверджується особистим підписом ОСОБА_3 Д.К.) міститься текст: "За бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюються в установленому порядку" (т. 1 а.с. 56)
Протокол співбесіди, копія якого міститься в матеріалах адміністративної справи не містить роз`яснення ОСОБА_1 права на отримання правової допомоги.
Однак, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 роз`яснено право на правову допомогу, яка надається адвокатом.
Враховуючи викладене, суд вважає твердження представника позивача про те, що ОСОБА_1 не було роз`яснено право на отримання правової допомоги, є помилковим та спростовуються матеріалами адміністративної справи.
Наказом №12 від 03.04.2019 Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 116).
Відповідно до матеріалів справи, 03.04.2019 повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисті №6 від 03.06.2019, направлено ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 117, 118).
Вважаючи таку відмову необґрунтованою та протиправною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.
Процедура та порядок визнання іноземця біженцем в Україні врегульовані Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України №649 від 07.09.2011 (далі - Правила).
Згідно з пунктами 1та 13 частини першої статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань
Особа, яка потребує додаткового захисту -особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;
Згідно частин першої, другої статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною 5 ст. 5 Закону встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Під час розгляду справи встановлено та позивачем не заперечувалось, що із 01 жовтня 2011 року перебуває на території України не на законних підставах, оскільки до закінчення строку перебування на території України не звертався до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звернувся з відповідною заявою лише в 2019 році.
Згідно з ч. 1 та ч. 7 ст. 7 Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Приписами ч.1 ст.8 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Частинами 4, 6, 7 ст.8 Закону передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Відповідно до ч.1, 2 та ч. 5 ст.12 Закону, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом. Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду. Рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25 червня 2009 року №1 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
При цьому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Як вбачається з матеріалів справи, основними мотивами звернення за захистом позивач зазначає причини щодо переслідування та жорстокого поводження відносно нього у країні походження.
Водночас, суд зауважує, що позивачем не надано жодних підтверджуючих документів, надані тільки роздруківки з інтернет-джерел, які містять загальну інформацію, позивачем не наведено жодного конкретного факту або інших доказів того, що його побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими.
Зі слів позивач, конфлікт у Камеруні триває більше 30 років, однак під час розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що за період із 2010 року по березень 2019 року позивач не звертався до органів міграційної служби щодо отримання статусу біженця, чи особи, яка потребує додаткового захисту.
Окрім того, під час співбесіди 20.03.2019 позивач не заперечував, що термін дії візи закінчився у 2011 році, однак жодного разу не виїжджав за межі України. Штамп про видачу посвідки на тимчасове проживання в Україні до червня 2018 року було проставлено невідомою особою (т. 1 а.с. 92 )
Відповідно до п.45 "Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців" (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
За таких обставин суд зазначає, що як на час розгляду справи, позивачем не надано обґрунтованих причин побоювання стати жертвою переслідувань та не надано доказів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності, а тому у позивача відсутні умови, встановлені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ніколи не була членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на Батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань не зазнавала, обґрунтовані побоювання наявності загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження внаслідок застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання відсутні.
При цьому, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, позивач не надав.
Суд вважає, що заява, яку подав позивач до органів міграції є логічно непослідовною, та не викликає довіри, а дійсною причиною виїзду позивача із країни походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.
Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону, не надано.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання повторно розглянути документи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.06.2019.

Суддя О.В. Лавренчук