Справа № 826/13966/18
Суддя: Василенко Ярослав Миколайович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Баглай О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , приватного підприємства «РГК» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.04.2019 у справі за адміністративним позовом приватного підприємства «РГК» до комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - державний реєстратор Фасівської сільської ради Київської області Барановський Микола Анатолійович, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування висновку і наказу, -

В С Т А Н О В И В :

ПП «РГК» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати висновок комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 13.09.2018 за результатами розгляду скарги адвоката Істоміної В.Л. в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 02.08.2018 № 02-08/18, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.08.2018 за № 24935-33-18 щодо приватного підприємства «РГК»;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 20.08.2018 № 2713/15 «Про скасування реєстраційних дій у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.11.2018 провадження у справі закрито.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 та приватне підприємство «РГК» подали апеляційні скарги, в яких вони просять скасувати її, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що зазначені апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги даного позову не можуть бути розглянуті в межах адміністративного провадження, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Апелянти у своїх скаргах зазначають, що приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції порушив норми чинного законодавства, оскільки фактично обмежив право позивача на захист своїх прав у судовому порядку, що є підставою для її скасування.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянтів безпідставними, враховуючи наступне.

За змістом статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори.

Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Під суб`єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно- владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів (пункти 1, 4 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно- правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 805/4506/1б-а, від 27.06.2018 у справі № 815/6945/16.

Частиною 3 статті 19 КАС України передбачено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватноправовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Згідно із частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини першої статті 16 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з прохальної частини позовної заяви ПП «РГК» просить визнати протиправним та скасувати висновок комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України від 13.09.2018 за результатами розгляду скарги адвоката Істоміної В.Л. в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 02.08.2018 № 02-08/18, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.08.2018 за № 24935-33-18 щодо приватного підприємства «РГК»; визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 20.08.2018 № 2713/15 «Про скасування реєстраційних дій у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач своїми рішеннями, задовольняючи скаргу адвоката Істоміної В.Л. в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втрутився у права учасників ПП «РГК» щодо їх майнової участі у статутному капіталі підприємства.

Позивач посилається на протиправність рішення відповідача, яке перешкоджає йому вільно здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати дохід.

При цьому, учасники ПП «РГК» навіть не дійшли згоди щодо керівника ПП «РГК».

Аналіз зазначених фактичних обставин справи дає підстави вважати, що між учасниками справи існує корпоративний спір, який фактично полягає у встановленні судом особи, яка є керівником юридичної особи, підписантів та часток у статутному капіталі ПП «РГК».

Підґрунтям і метою пред`явлення позовних вимог у цій справі є визнання недійсними протоколів загальних зборів ПП «РГК» та договорів купівлі-продажу частки у статутному капіталі ПП «РГК», які, за твердженням позивача, порушують його права та права третіх осіб.

Отже, у справі, що розглядається, фактично оскаржуються реєстраційні дії, яким передує невирішений корпоративний спір, у межах якого можуть бути розв`язані питання, пов`язані з реєстрацією змін керівника юридичної особи, підписанта, зміни складу або інформації про засновників та встановлення часток у статутному капіталі ПП «РГК», а тому цей спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача та третіх осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічну правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14.03.2018 у справі № 396/2550/17 та від 30.05.2018 у справі № 907/1215/15, а також Касаційним адміністративним судом Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №826/1934/17.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку суд оцінює не дії Комісії чи Міністерства юстиції України, а надає оцінку діям державного реєстратора та документам поданим для проведення реєстраційних дій, та за наслідком виявлених порушень вимог державної реєстрації державним реєстратором вказує про невідповідність вимогам законодавству висновку та наказу.

Отже, беручи до уваги наведене, враховуючи суть спірних правовідносин та правові позиції Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає, що спір у даній справі не є публічно-правовим, а тому не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 11-216апп18.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, оскільки вказаний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, то на підставі п. 1 ч. 1 статті 238 КАС України суд першої інстанції правомірно закрив провадження в адміністративній справі.

Судом апеляційної інстанції також враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянти не надали до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , приватного підприємства «РГК» залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.04.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 13.06.2019.