Справа № 1340/5602/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4076/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Дрогобицької міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі № 1340/5602/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Коваль Степан Васильович, ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Сакалош В.М.,

час ухвалення рішення - 11.02.2019 року,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 20.02.2019 року

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Дрогобицької міської ради (далі - відповідач), в якому з урахування уточнених позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Х сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради №285 від 07.06.2016 року «Про відмову у наданні дозволів на виготовлення проектів відведення земельних ділянок, у затвердженні технічної документації з визначення частки, у включенні в перелік для продажу земельної ділянки, у внесенні змін до ухвали», в частині п.2.6. - відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 393,5 кв.м., котра розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- зобов`язати відповідача розглянути питання щодо надання дозволу та прийняття рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 393,5 кв.м., котра розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- зобов`язати відповідача в тридцятиденний строк з моменту вступу в законну силу рішення суду у справі №1340/5602/18 в порядку контролю за виконанням судових рішень подати до Львівського окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення.

Також просив поновити йому строк на оскарження рішення Х сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради №285 від 07.06.2016 року.

Позовній вимоги позивач обґрунтовує тим, що відмовляючи йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідач жодним чином не вказав, з яких підстав було прийнято оскаржуване рішення. Рішення Дрогобицької міської ради не містить підставу для відмови, яка передбачена ст.118 ЗК України, а відтак є протиправним. Покликається на те, що протягом 2011-2015 років ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації для виділення у власність земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , однак відповідних рішень прийнято не було. У жовтні 2018 року, на адвокатський запит його адвоката Дрогобицькою міською радою було надано копію рішення Дрогобицької міської ради №285 від 07.06.2016 року «Про відмову у наданні дозволів на виготовлення проектів відведення земельних ділянок, у затвердженні технічної документації з визначення частки, у включенні в перелік для продажу земельної ділянки, у внесенні змін до ухвали», яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволів на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовно площею 393,5 кв.м. на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Окрім того, позивач просить врахувати ту обставину, що 04.11.2011 року попередній власник нерухомого майна - ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 . 427/1000 ідеальних часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходяться під АДРЕСА_1 , які розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0,0976 гектара, кадастровий номер якої - НОМЕР_1 , призначеній для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Згідно даного договору, відповідно до довідки №2728 від 17.10.2011 року, виданої управлінням Держкомзему у м. Дрогобич Львівської області , житловий будинок розміщений на земельній ділянці призначеній для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, загальною площею 0,0976 гектара, кадастровий номер якої - НОМЕР_1 . Земельна ділянка не є власністю відчужувача, а знаходиться у його користуванні та після укладення цього договору, відповідно до ст.120 ЗК України переходить у користування набувача в тому ж обсязі та на таких самих умовах, на яких вона належала попередньому володільцю.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.01.2011 року по справі №2-11/11 співвласникам будинковолодіння ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з другої сторони виділено приміщення будинковолодіння у власність, а також встановлено порядок користування земельними ділянками. Вказаним рішенням суду, в користування ОСОБА_3 виділено дві частини земельної ділянки: земельну ділянку площею 393,5 кв.м. та земельну ділянку площею 253 кв.м., всього загальною площею 646,5 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1 . Учасником даної справи була Дрогобицька міська рада, а відтак їй відомо про встановлені судом обставини, котрі в силу положень ч.4 ст.78 КАС України, не потребують доказування при розгляді даної справи, у якій бере участь Дрогобицька міська рада Львівської області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що питання надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відноситься до виключної компетенції органів місцевого самоврядування.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що з рішення Дрогобицької міської ради про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтованою площею 393,5 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 , не ґрунтуються на вимогах закону.

Проаналізувавши норми земельного законодавства, дослідивши зібрані докази, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач не довів правомірність прийнятого рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, орієнтовною площею 393,5 кв. м., що розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Тому, у цьому випадку вимога позивача зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 393,5 кв. м., що розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, може бути вказівкою на спосіб відновлення порушеного права.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №1561 від 02 жовтня 1953 року за землекористувачами будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_4 (на даний час: АДРЕСА_1 ) було зареєстровано земельну ділянку площею 910 кв. м. та залишено у тимчасове користування лишки площею 534 кв. м. Вказане підтверджується Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.01.2011 року у справі №2-11/11, в якій приймала участь Дрогобицька міська рада та треті особи.

Згаданим Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04.01.2011 року у справі №2-11/11 співвласникам будинковолодіння ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з другої сторони виділено окремі приміщення будинковолодіння у власність, а також встановлено порядок користування земельними ділянками. Зокрема ОСОБА_3 виділено у власність приміщення, позначені на планах контурними лініями зеленого кольору, додатки №4, №7 під літ. 1-5 жила кімната, літ.1-4 коридор, літ.1-3 ванна, горищний простір по лінії виділу частини будинку над приміщеннями, які виділяються в житловому будинку літ.А-1, сарай літ. Б, вбиральню літ. В., також в користування ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 виділено земельну ділянку площею 393,5 кв. м. та земельну ділянку площею 253 кв. м., всього загальною площею 646,5 кв. м. Дане рішення переглядалась апеляційною та касаційною інстанціями і набрало законної сили 13.05.2013 року.

На підставі договору дарування від 04.11.2011 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 . 427/1000 ідеальних часток житлового будинку, який складається з двох житлових кімнат, однієї кухні та підвалу, житловою площею 37,8 кв. м., загальною площею 84,4 кв. м. До будинку відносяться сарай, вбиральня, огорожа, замощення. Вказане майно знаходиться під АДРЕСА_1 та розташоване на земельній ділянці, загальною площею 0,0976 гектара, кадастровий номер якої - НОМЕР_1 , призначеній для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Згідно вказаного договору відповідно до довідки №2728 від 17.10.2011 року, виданої управлінням Держкомзему у м . Дрогобич Львівської області , житловий будинок розміщений на земельній ділянці призначеній для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, загальною площею 0,0976 гектара, кадастровий номер якої - НОМЕР_1 . Земельна ділянка не є власністю відчужувача, а знаходиться у його користуванні та після укладення цього договору, відповідно до ст.120 ЗК України переходить у користування набувача в тому ж обсязі та на таких самих умовах, на яких вона належала попередньому володільцю. Таким чином Дрогобицький міськрайонний суд провів поділ в натурі нерухомого майна та визначив порядок користування земельною ділянкою на якій знаходилось таке нерухоме майно. Кожен з співвласників отримав в особисту приватну власність частину майна, яке колись було будинковолодінням (садибою) за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 . 10.12.2015 року подав до Дрогобицької міської ради заяву, яка була зареєстрована за вхідним №07/А-4277, і в якій позивач просив надати дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 393,5 м2, за адресою: АДРЕСА_1 для обслуговування частки житлового будинку з господарськими спорудами, які передані позивачу у власність на підставі договору дарування від 04.11.2011 року. До заяви було долучено копії паспорта заявника, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, графічний матеріал місця розташування земельної ділянки, копія договору дарування від 04.11.2011 року.

Як вбачається з долученої до матеріалів справи План-схеми порядку користування присадибною земельною ділянкою співвласниками по АДРЕСА_1 , за якою Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 04.01.2011 року у справі №2-11/11 здійснювався поділ нерухомого майна та визначався порядком користування земельною ділянкою, на земельній ділянці площею 393,5 кв. м. знаходиться частина будинку літ.А-1 та сарай літ. Б, котрі за рішенням суду перейшли у власність ОСОБА_3 , і яка в подальшому подарувала їх ОСОБА_1

07.06.2016 року на Х сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради було прийнято рішення №285 «Про відмову у наданні дозволів на виготовлення проектів відведення земельних ділянок, у затвердженні технічної документації з визначення частки, у включенні в перелік для продажу земельної ділянки, у внесенні змін до ухвали», пунктом 2.6., якого відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 393,5 кв. м., що розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

З відповіді Виконавчого комітету від імені Дрогобицької міської ради №3-21/6903 від 06.08.2018 року на заяву ОСОБА_1 №07/А-3375 від 06.07.2018 року щодо надання інформації про результати розгляду поданих у 2011-2015 роках заяв про надання дозволу на виготовлення технічної документації для виділення у власність земельної ділянки, що за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що кінцевого рішення по заявах ОСОБА_1 прийнято не було у зв`язку з неподанням усіх необхідних документів. Заявнику роз`яснено право повторного звернення із заявою у разі подання усіх необхідних документів. Однак у вказаній відповіді, яка формувалась вже після оскаржуваного рішення №285 від 07.06.2016 року, виконавчий комітет від імені Дрогобицької міської ради не вказав яких саме документів не подав заявник, що стало перешкодою для прийняття рішення.

Копію оскаржуваного рішення Дрогобицької міської ради №285 від 07.06.2016 року позивач отримав 06.08.2018 року на адвокатський запит представника позивача - адвоката Райхеля Р.П., адресований міському голові м. Дрогобич.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Ч.2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 122, 123 Земельного кодексу України

Частиною 1 ст.122 ЗК України установлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Пунктом «в» ч.3 ст.116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Відповідно до ч.ч.6, 7 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із змісту наведених норм слідує, що перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в оскаржуваному рішенні Дрогобицької міської ради №285 від 07.06.2016 року не міститься будь-яких покликань на невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, тобто не зазначено підстав для відмови, які передбачені ст.118 ЗК України.

Так, Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.+ Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року в справі № 21-87а13, постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року в справі №461/2579/17.

Таким чином, дискреційні повноваження, в тому числі органів місцевого самоврядування, завжди мають межі, встановлені законом.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 393,5 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1 Львівської області, та відхиляє доводи апелянта щодо порушення судом дискреційних повноважень, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «O№eryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №. 30985/96).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законними і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи апеляційної скарги його не спростовують

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Дрогобицької міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року у справі № 1340/5602/18- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 12.06.2019 року