Справа № 460/890/19
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 червня 2019 року м. Рівне №460/890/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Державної казначейської служби України у м. Рівне Рівненської області про зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, про зобов`язання відповідача сформувати та подати до Управління Державної казначейської служби України у м. Рівне Рівненської області подання про повернення позивачу збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 17661,13 грн, сплаченого згідно з квитанцією від 14.11.2018. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.11.2018 позивачем був сплачений збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу житлового будинку в сумі 17661,13 грн. Разом з тим, житло придбавалося позивачем вперше, а тому згідно з п.9 ст.1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» у нього був відсутній обов`язок щодо сплати збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з вказаної операції купівлі-продажу нерухомого майна. З огляду на вказане, 18.03.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про формування та направлення до відповідного органу Казначейства подання про повернення йому з Державного бюджету збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 17661,13 грн. Проте, листом від 22.03.2019 № 130/10 відповідач відмовив в задоволенні вказаної вище заяви, мотивуючи це тим, що сплачені позивачем кошти не відносяться до помилково або надміру зарахованих до державного бюджету, а отже не підпадають під дію Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787. Таку відмову відповідача позивач вважає протиправною, оскільки, як зазначено вище, у нього не було обов`язку сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з придбанням житла вперше, а відтак кошти в сумі 17661,13 грн були сплачені ним до державного бюджету помилково та підлягають поверненню. З наведених підстав, просив позовну заяву задовольнити повністю.

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовував тим, що згідно з п.9 ст.1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування», платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форми власності, фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком, зокрема, громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Пунктом 15-1 Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 № 1740, визначено, що збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується, зокрема, фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Також, відповідач зазначив, що діючим законодавством України не визначений механізм повернення такого платежу управліннями Пенсійного фонду України. Відсутні не лише норми, які б урегулювали даний аспект, а й чіткий перелік документів, які підлягають аналізу для встановлення обґрунтованого висновку про факт первинного придбання нерухомості. При цьому, відповідач звертає увагу на те, що в позовній заяві позивачем не заперечується факт добровільної сплати збору в сумі 17661,13 грн. Таким чином, на думку відповідача, зазначені кошти не відносяться до помилково або надміру зарахованих до державного бюджету, а отже не підпадають під дію Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787. Відтак, відповідач вважає, що збір на обов`язкове державне пенсійне страхування сумі 17661,13 грн був сплачений позивачем з дотриманням вимог чинного законодавства та підстав для його повернення останньому немає. За наведених обставин, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач відповідь на відзив та третя особа пояснення щодо позову або відзиву до суду не подавали.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

12.04.2019 позовна заява надійшла до суду.

17.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, вказаною ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача залучено Управління Державної казначейської служби України у м. Рівне Рівненської області.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Обставини справи:

14.11.2018 між позивачем та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Коломис О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 2090 (а.с. 19).

Того ж дня, позивач сплатив збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1 % від вартості придбаного житлового будинку в сумі 17661,13 грн відповідно до квитанції від 14.11.2018 № 0002884 (а.с. 18).

18.03.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про формування та направлення до Управління Державної казначейської служби України у м. Рівне Рівненської області подання про повернення йому збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 17661,13 грн, оскільки останній був сплачений ним помилково (а.с. 16).

Листом від 22.03.2019 № 130/10 відповідач відмовив позивачу в задоволенні вказаної вище заяви, мотивуючи це тим, що сплачені останнім кошти не відносяться до помилково або надміру зарахованих до державного бюджету, а отже не підпадають під дію Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787. Окрім того, відповідач зазначив, що діючим законодавством України взагалі не визначений механізм повернення даного платежу управліннями Пенсійного фонду України, позаяк відсутні не лише норми, які урегулювали б даний аспект, а й чіткий перелік документів, що підлягають аналізу для встановлення обґрунтованого висновку про факт первинного придбання нерухомості (а.с. 14).

Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача, звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Твердження відповідача про те, що сплачені позивачем згідно з квитанцією від 14.11.2018 № 0002884 кошти в сумі 17661,13 грн не відносяться до помилково або надміру зарахованих до державного бюджету та не підпадають під дію Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, а також про те, що чинним законодавством України взагалі не визначений механізм повернення такого платежу управліннями Пенсійного фонду України, суд оцінює критично, з наступних підстав.

Порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування визначає Закон України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» від 26.06.1997 № 400/97-ВР (далі - Закон № 400/97-ВР).

Згідно з пунктом 9 статті 1 Закону № 400/97-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), платниками збору на обов`язкове пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.

Пунктом 8 частини першої статті 2 цього ж Закону встановлено, що об`єктом оподаткування для платників збору, визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, є вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна.

Питання сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій згідно із Законом № 400/97-ВР врегульоване Порядком сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 № 1740 (далі - Порядок № 1740).

Згідно з абзацом першим пункту 15-1 Порядку №1740, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.

Відповідно до пункту 15-3 Порядку № 1740, нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.

З аналізу наведених норм слідує, що нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється лише за наявності документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, однак, громадяни, які придбавають житло вперше, не є платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06.06.2019 № 169479092, сформованою на запит суду, у власності позивача перебуває лише один об`єкт житлової нерухомості, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 41-45).

Окрім того, відповідно до довідки Виконавчого комітету Здовбицької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 19.02.2019 № 100/02-20/19, до 09.11.2001 позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та згідно з відомостями погосподарської книги № 12 за 2001-2005 роки він не був власником житлового будинку за вказаною адресою (а.с. 11).

Також, в матеріалам адміністративної справи міститься довідка від 21.02.2019 за № 115.49-50/176, за змістом якої ТВБВ № 10017/01 Філії - Рівненського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» повідомляє, що станом на 19.02.2019 позивач у списках на приватизацію майна за адресою м . Рівне не значиться та житловий чек на приватизацію майна не використовував (а.с. 12).

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Рівненське бюро технічної інвентаризації» від 28.12.2018 за № 3906/754, станом до 01.01.2013 підприємство не здійснювало державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна за позивачем.

Процедура повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії, визначена Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 (далі - Порядок № 787).

Пунктом 5 Порядку № 787 передбачено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Подання на повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджетів (крім зборів та платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби України) подається до відповідного органу Казначейства за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Таким чином, оскільки повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а таким органом в даному випадку є Пенсійний фонд України, то саме на його територіальні управління покладений обов`язок щодо формування та направлення до органів Державної казначейської служби подання про повернення коштів збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання ним житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за ним будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, відповідач суду не надав та судом в ході судового розгляду справи не встановлено.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в Україні відсутній механізми перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість.

Вказане питання було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України про надання тлумачення терміна «придбавають житло вперше», що міститься у пункті 9 частини першої статті 1 Закону №400/97-ВР, визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше.

Конституційний Суд України ухвалою від 23.032000 №29-у/2000 відмовив у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні.

За відсутності відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб`єкта владних повноважень зобов`язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов`язана сплачувати збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. В протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу.

Відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних управлінь встановити придбання житла певною особою вперше не може ставитись в провину такій особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovdandPine v. The Czech Republic), «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), «Трго проти Хорватії» (Trgo v. Croatia) щодо застосування принципу «належного урядування», згідно якого державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок запровадити внутрішню процедуру встановлення факту придбання житла вперше, що сприяло б юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 30.01.2018 у справі №819/1498/17, від 31.01.2018 у справі №819/1667/17, від 20.02.2018 у справі №819/1730/17, від 02.04.2019 у справі №819/806/19.

Оскільки, будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання ним житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за ним будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, відповідачем не надано, а судом в ході розгляду справи не встановлено, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та належать до задоволення в повному обсязі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у позовній заяві позивачем заявлено лише вимогу зобов`язального характеру.

Однак, ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, в тому числі шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Вказане узгоджується з приписами ст.245 КАС України, за змістом яких у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

Оскільки, судом встановлений факт наявності бездіяльності з боку відповідача щодо оформлення та подання до відповідного територіального органу Казначейства подання про повернення позивачу помилково сплачено збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, то суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та прийняти рішення про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на вказане, сума судового збору в розмірі 768,40грн, сплачена відповідно до квитанції від 10.04.2019 № 0.0..1, копія якої знаходиться в матеріалах справи, підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Також, в позовній заяві позивачем заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2000 грн.

Вирішуючи вказане клопотання, суд виходить з такого.

Відповідно до п.10 ч.3 ст.2 КАС України, основними засадами адміністративного судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із частиною 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинились.

Відповідно до частини 1 статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).

За змістом частини 3 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).

До матеріалів справи долучений договір про надання правової допомоги від 15.03.2019, укладений між позивачем і Адвокатським бюро «Катерини Самардак», в особі Засновника ОСОБА_3 (а.с. 10).

Також в матеріалах справи містяться акт приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги від 10.04.2019 із описом фактично виконаної роботи (далі - Акт від 10.04.2019), рахунок від 15.03.2019 № 007, оригінал квитанції від 10.04.2019 № 0.0..1 про сплату гонорару за надання правової допомоги в сумі 2000 грн (а.с. 8, 9, 24).

Дослідивши подані документи, суд зазначає, що послуги з правової (правничої) допомоги, описані в підпунктах 1-3 пункту 1 Акта від 10.04.2019, не можуть вважатися витратами на професійну правничу допомогу, пов`язаними з розглядом справи, в розумінні статей 132 та 134 КАС України, оскільки вказані послуги були наданні адвокатом у період з 15.03.2019 по 18.03.2019, тобто до моменту виникнення спірних правовідносин між сторонами, позаяк, лист відповідача про відмову в оформленні та поданні до відповідного територіального органу Казначейства подання про повернення позивачу помилково сплачено збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу житлового будинку датований 22.03.2019.

Суд вважає, що станом на 18.03.2019 позивачу не могло бути відомо про те, що відповідач відмовить в задоволенні його заяви та йому доведеться звернутися за правовою допомогою адвоката з метою захисту своїх прав та інтересів в судовому порядку.

Більше того, аналіз змісту підпунктів 1-3 пункту 1 Акта від 10.04.2019 свідчить на користь того, що адвокатом було надано позивачу послуги з правової допомоги щодо звернення до територіального органу Пенсійного фонду України з метою вирішення питання про повернення помилково сплаченого збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а не представництва позивача в суді чи підготовки процесуальних документів у вказаній справі.

У підпункті 4 пункту 1 Акта від 10.04.2019 зазначено про надання позивачу адвокатом послуг у вигляді підготовки проекту позовної заяви та виготовлення копій позовної заяви з додатками, які в розумінні статей 132 та 134 КАС України є професійною правничою допомогою, пов`язаною з розглядом справи.

Аналогічний правовий висновок про віднесення витрат на оплату послуг адвоката щодо складання позовної заяви та підготовки доказів у справі до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

Разом з тим, суд повторює, що за приписами ч.9 ст.139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має встановити, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.

Так, Акт від 10.04.2019 не містить жодного опису проекту позовної заяви та доданих до неї документів, позаяк, у підпункті 4 пункту 1 не зазначено ні до якого суду мала подаватися позовна заява, ні найменування сторін за позовом, ні зміст позовних вимог, ні найменування доданих до позовної заяви документів, з яких виготовлялися копії.

Таким чином, зазначенні у підпункті 4 пункту 1 Акта від 10.04.2019 послуги з підготовки проекту позовної заяви та виготовлення копій позовної заяви з додатками взагалі не можна ідентифікувати з позовною заявою та доданими до неї документами у вказаній адміністративній справі.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що надані суду матеріали, не доводять факту понесення позивачем витрат на правову допомогу саме в адміністративній справі № 460/890/19, тому стягнення на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу задоволенню не належить.

Керуючись статтями 241-246 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо формування та направлення до Управління Державної казначейської служби України у м. Рівному Рівненської області подання про повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 17661,13 грн, сплаченого згідно з квитанцією від 14 листопада 2018 року № 0002884.

Зобов`язати Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області сформувати та направити до Управління Державної казначейської служби України у м. Рівному Рівненської області подання про повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 17661,13 грн, сплаченого згідно з квитанцією від 14 листопада 2018 року № 0002884.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області судовий збір в сумі 768,40 грн.

У стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн на користь ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

2) відповідач - Рівненське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області (33001, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Яворницького, 34, );

3) третя особа - Управління Державної казначейської служби України у м. Рівне Рівненської області (33001, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Яворницького, 34, ).

Суддя Комшелюк Т.О.