Справа № 524/4511/17
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 р.Справа № 524/4511/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Кривич Ж.О., вул. Першотравнева, 29/5, м. Кременчук, Полтавська, 39600, повний текст складено 05.04.19 року по справі № 524/4511/17

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області

про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.03.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 01.03.2016 року по 19.06.2017 року в сумі 35 811 грн. 18 коп. - залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 працювала у Виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області з 10 вересня 2002 року до 25 листопада 2010 року. При звільненні спору між роботодавцем та працівником щодо сум, які підлягають виплаті, не було.

У 2015 році позивач звернулася до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про визнання неправомірною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 березня 2015 року позов ОСОБА_1 було частково задоволено (справа № 524/5275/14-а). Визнано неправомірною бездіяльність виконавчого комітету Автозаводської районної Ради м. Кременчука в частині ненарахування та невиплати позивачу грошової винагороди за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років в розмірі середньомісячної заробітної плати. Зобов`язано виконавчий комітет Автозаводської районної Ради м. Кременчука нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову винагороду за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років.

На виконання постанови Виконавчий комітет Автозаводської районної Ради м. Кременчука нарахував та виплатив 29 лютого 2016 року позивачу грошову винагороду за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років у розмірі 6306,54 грн.

У зв`язку з несвоєчасною виплатою належних звільненому працівнику сум у строки, визначені Кодексом законів про працю України, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2016 року у справі № 524/1728/16-а позовні вимоги було задоволено та стягнуто з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.05.2015 по 29.02.2016 в сумі 60 930, 68 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 15 серпня 2018 року у справі № 524/3937/15-а стягнуто з виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.11.2010 року по 12.05.2015 року в сумі 330 386,26 грн. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року зазначене рішення залишено без змін.

Вважаючи, що позивач має право на стягнення середнього заробітку за період з 01.03.2016 р. по 19.06.2017р., останній звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суду першої інстанції виходив з того, що оскільки 29.02.2016р. Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука виплатив позивачці 6 306,54 грн. винагороди за сумлінну безперервну працю, тобто провів остаточний розрахунок, то правові підстави для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у період після 29 лютого 2016 року відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Приписами ч. 7 ст. 43 Конституції України встановлено право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (ст. 1 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 2 ст. 116 КЗпП України в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 року по справі № 807/1502/15.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працювала у Виконкомі Автозаводської районної ради з 10 вересня 2002 року по 25 листопада 2010 року. Після звільнення вона з`ясувала, що відповідач розрахувався з нею не в повному обсязі.

Відповідно до постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 березня 2015 року у справі № 524/5275/14-а встановлено, що Виконком Автозаводської районної ради неправомірно не виплатив їй винагороду за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років. Суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити їй таку винагороду в сумі середньомісячної заробітної плати.

29 лютого 2016 року на виконання цього рішення Виконком Автозаводської районної ради виплатив їй 6 306,54 грн., тобто здійснив фактичний розрахунок.

Оскільки днем фактичного розрахунку є 29.02.2016р., то згідно з ст. 117 КЗпП України, після цієї дати позивач не має права на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у період після 29 лютого 2016 року.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта.

Згідно з ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26.03.2019 року по справі № 524/4511/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.А. Спаскін
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк С.П. Жигилій
Повний текст постанови складений та підписаний 11.06.2019 року