Справа № 160/4214/19
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2019 року Справа № 160/4214/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод Біодобрив "Тривко" до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації,
- визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 19.04.2019 року № 1703/6/99-99-15-03-03-15/ІПК;
- зобов`язати Державну фіскальну службу надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Завод Біодобрив «Тривко» нову податкову консультацію з урахуванням висновків суду.
Ухвалою суду від 11 травня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
Сторони у судове засідання не з явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. 30 травня 2019 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, враховуючи докази, наявні в матеріалах справи.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка будь-якого учасника справи в судове засідання, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
04 червня 2019 року судом було ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку письмового провадження.
У відповідності до вимог ст.ст.205, 243 КАС України суд розглядає справу у порядку письмового провадження.
Згідно з ч.6 ст.162 КАС України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами економічної діяльності позивача є: код КВЕД 28.30 Виробництво машин і устаткування для сільського та лісового господарства; код КВЕД 01.49 Розведення інших тварин; код КВЕД 20.15 Виробництво добрив і азотних сполук (основний); код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання - це господарська організація, яка може бути утворена за рішенням власника (власників) майна або уповноваженого ним (ними) органу, а у випадках, спеціально передбачених законодавством, також за рішенням інших органів, організацій і фізичних осіб шляхом заснування нової господарської організації, злиття, приєднання, виділу, поділу, перетворення діючої (діючих) господарської організації (господарських організацій) з додержанням вимог законодавства.
Відповідно до ч.1 ст. 81 Цивільного Кодексу України юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна.
Відповідно до ч.1 ст. 47 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» одним із способів створення юридичної особи у формі товариства з обмеженою чи додатковою відповідальністю є виділ, який передбачає передання новоствореному товариству (товариствам) згідно з розподільним балансом частини майна, прав та обов`язків товариства, з якого здійснюється виділ, без припинення останнього.
Аналогічне визначення створення юридичної особи шляхом виділу без припинення юридичної особи, з якої здійснюється такий виділ, закріплено у статті 109 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 109 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб. Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс. Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно. Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки особи за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням.
Визначення поняття «виділ» для цілей оподаткування у Податковому кодексі України відсутнє, в тому числі, у статті 14 даного Кодексу «Визначення понять».
У той же час, відповідно до підпункту 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 Податкового Кодексу України, операції з реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення та перетворення) юридичних осіб не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість.
Також відповідно до підпункту 98.1.4 пункту 98.1 статті 98 Податкового кодексу України виділення з платника податків інших платників податків розуміється як реорганізація платника податків і полягає у зміні правового статусу такого платника податків та передачі частини майна платника податків, що реорганізується, до статутних фондів інших платників податків, які створюються власниками корпоративних прав платника податків, що реорганізується, та внаслідок якого не відбувається ліквідація платника податків, що реорганізується.
Суд констатує, що визначення поняття «виділення» в редакції статті 98 ПК України за своєю суттю не є тотожним визначенню поняття «виділ», яке міститься в статті 109 ЦК України.
Зокрема, згідно з нормами ЦК України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб, а згідно з положеннями статті 98 ПК України виділення полягає у передачі частини майна платника податків, що реорганізується, до статутних фондів інших платників податків в обмін на їх корпоративні права.
Відповідно до пункту 5.2 статті 5 ПК України, у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.
Відповідно до пункту 56.21 статті 56 ПК України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
На звернення позивача вих. № 1 від 01.04.2019 року відповідачем у Єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій було надано індивідуальну податкову консультацію від 19.04.2019 року № 1703/6/99-99-15-03-03-15/ІПК, в якій зазначено, що передача (відпуск, відвантаження) палива згідно з розподільчим балансом для суб`єкта господарювання є продажом, а для виділеного суб`єкта господарювання отримання таких активів - вкладом засновників і, відповідно, придбанням (отриманням) цих активів, і оскільки операція з передачі частини активів у вигляді палива на користь нової юридичної особи підпадає під визначення реалізації пального, то підприємство, яке складає розподільчий баланс, зобов`язане скласти та зареєструвати відповідну акцизну накладну в Єдиному реєстрі акцизних накладних на передачу палива на підставі розподільчого балансу за умови фізичної передачі частини активів у вигляді палива на користь нової юридичної особи.
Позивач, не погодившись з вказаною індивідуальною податковою консультацією, звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи адміністративний спір по суті, суд враховує наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентовано Податковим кодексом України.
Підпунктом 14.1.172 п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, визначено, що податкова консультація - це індивідуальна податкова консультація та узагальнююча податкова консультація, що надаються в порядку, передбаченому цим Кодексом.
У відповідності до пп.14.172-1 цього пункту індивідуальна податкова консультація - це роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.
Порядок звернення платників податків за податковими консультаціями, а також розгляду таких звернень контролюючими органами та надання відповідей на них врегульовано ст.ст.52 і 53 Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.
Пунктом 53.2 статті 53 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, викладені в письмовій формі, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність визначена як діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно з підпунктом 14.1.141-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України пальним є нафтопродукти, скраплений газ, паливо моторне альтернативне, паливо моторне сумішеве, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, інші товари, зазначені у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 212.1.15 пункту 212.1 статті 212 Податкового кодексу України особа, яка реалізує пальне, є платником акцизного податку.
Як передбачено підпунктом 14.1.191 пункту14.1 статті 14 Податкового кодексу України, постачання товарів - це будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.
Відповідно до підпункту 14.1.202. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України продаж (реалізація) товарів - це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.
Згідно з підпунктом 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, реалізація підакцизних товарів (продукції) - це будь-які операції на митній території України, що передбачають відвантаження підакцизних товарів (продукції) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з передачею прав власності або без такої, за плату (компенсацію) або без такої, незалежно від строків її надання, а також безоплатного відвантаження товарів, у тому числі з давальницької сировини, реалізація суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.
У відповідності до частини 2 статті 109 Цивільного кодексу України після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс.
Згідно з визначенням що, наведене в постанові Кабінету Міністрів України від 15.08.1996 року № 961 «Про затвердження Методики оцінки вартості майна під час приватизації», розподільчий баланс підприємства - це баланс, що складається під час відокремлення (виділення) об`єктів із цілісного майнового комплексу.
Відповідно до Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 року № 73, баланс (звіт про фінансовий стан) - це звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов`язання і власний капітал.
Системний аналіз статті 109 Цивільного кодексу України, постанови КМУ від 15.08.1996 року №961, Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», свідчить про те, що розподільчий баланс є документом, який затверджується учасниками юридичної особи, та визначає активи і пасиви (частку майна, прав та обов`язків), що передаються даною юридичною особою новій юридичній особі, яка створюється в результаті виділу.
Реорганізація юридичної особи шляхом виділу полягає у перерозподілі активів і зобов`язань, на базі яких і створюється нова юридична особа, за розподільчим балансом, що не є цивільно-правовим договором, оскільки не передбачає передачу права власності на передане майно, а здійснюється шляхом включення валових активів одного підприємства до складу валових активів іншого підприємства.
Зазначивши в індивідуальній податковій консультації від 19.04.2019 року № 1703/6/99-99-15-03-03-15/ІПК про те, що передача (відпуск, відвантаження) палива згідно з розподільчим балансом для суб`єкта господарювання є продажом і підпадає під визначення реалізації пального, відповідач не зазначив, під яку з ознак продажу (реалізації) товарів підпадає передача частини майна новоствореному підприємству у процесі виділу та не вказав виду такого правочину відповідно до переліку, наведеному в підпунктах 14.1.202, 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.
Як встановлено судом, своє право на реорганізацію шляхом виділу нової юридичної особи позивач реалізував через передбачену вимогами чинного законодавства України процедуру - шляхом передання за розподільчим балансом новоствореній юридичній особі частини активів та пасивів, в тому числі газу вуглеводного скрапленого, а не шляхом реалізації даного пального шляхом укладання відповідного договору.
Оскільки передача активів (майна) від позивача до новоствореного шляхом виділу підприємства відбувається безоплатно на підставі та на виконання рішення вищого органу управління (загальних зборів учасників) позивача, яким затверджується розподільчий баланс, то судом встановлено відсутність факту переходу права власності та операцій як постачання, так і продажу товарів в розумінні підпунктів 14.1.202, 14.1.212, пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.
Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що зміст індивідуальної податкової консультації від 19.04.2019 року № 1703/6/99-99-15-03-03-15/ІПК, наданої відповідачем позивачу, базується на однобокому трактуванні і застосуванні відповідних норм законодавства, яке, крім іншого, здійснено не на користь платника податків і зборів.
Суд також зауважує, що факт продажу (поставки) пального при передачі його за розподільчим балансом новоствореній юридичній особі в процесі реорганізації позивача шляхом виділу з позиції аналізу чинного податкового законодавства відсутній, а тому відсутні і нормативні та документальні підстави для покладення на позивача за будь-яких умов обов`язку на підставі розподільчого балансу відповідно до пп.231.1.1. п.231.1 с.231 Податкового кодексу України складати в електронній формі акцизну накладну за кожним кодом товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД реалізованого пального, так само, як і обов`язку реєструвати таку акцизну накладну в єдиному реєстрі акцизних накладних.
Відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На виконання цих вимог відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами правомірності податкової консультації від 19.04.2019р. №1703/6/99-99-15-03-03-15/ІПК.
Водночас, доводи позивача знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, і не були спростовані відповідачем.
Виходячи з вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що індивідуальна податкова консультація від 19.04.2019 року № 1703/6/99-99-15-03-03-15/ІПК, надана відповідачем позивачу, не відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 9, 77, 139, 242-243, 245-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,
Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної фіскальної служби України від 19.04.2019 року № 1703/6/99-99-15-03-03-15/ІПК.
Зобов`язати Державну фіскальну службу України надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Завод Біодобрив «Тривко» нову податкову консультацію з урахуванням висновків суду протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський