Справа № 200/14928/18-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року справа №200/14928/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Казначеєва Е.Г., Ястребової Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Святодух О.Б.,

представника відповідача Бердник Ю. М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 200/14928/18-а (головуючий І інстанції Дмитрієв В.С. ) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про зобов`язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач просив зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії в розмірі 64 відсотки відповідних сум грошового забезпечення.

В обґрунтування зазначив, що на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» має право на отримання пенсії у розмірі: за вислугу 20 років - 55 відсотків відповідних сум грошового забезпечення та за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 відсотка, що в сумі складає 64 відсотка, проте пенсія призначена в розмірі 59 відсотків. Відповідач відмовив у збільшенні основного розміру пенсії на 5 відсотків посилаючись, що він звільнений у запас через хворобу, а не у відставку за станом здоров`я.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення, прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Норми чинного законодавства встановлюють, що право на призначення пенсії з урахуванням додаткових 5% відповідних сум грошового забезпечення має особа, яка звільнена через хворобу відповідно до Закону України «Про Національну поліцію».

Пенсія ні є одноразовою виплатою, тому час на реалізацію права на пенсію не може бути обмежено будь-яким терміном.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що при перерахунку пенсії відповідним категоріям осіб військовослужбовців має застосовуватися норма, що визначає розмір грошового забезпечення у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановила наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майор міліції, колишній начальник сектору карного розшуку лінійного відділу на станції Волноваха Управління МВС України на Донецькій залізниці проходив службу в ОВС з 25 жовтня 1994 року до 26 липня 2011 року.

Згідно свідоцтва про хворобу № 101 від 29 червня 2011 року військово-лікарська комісія за розпорядженням начальника ЛВ на ст. Волноваха здійснила медичний огляд позивача за результатами якого його визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час на основі ст. 54 «в», 55 «в» графи 1 розкладу хвороб і фізичних вад Наказ МВС України № 85 від 2001 року.

Відповідно до довідки управління МВС України на Донецькій залізниці від 13 листопада 2018 року №230жд/лн, Наказом УМВС України на Донецькій залізниці від 22 липня 2011 року №258 о/с ОСОБА_2 звільнено з ОВС у запас Збройних Сил за п. 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до повідомлення про призначення пенсії від 24 жовтня 2011 року позивачу відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 27 липня 2011 року призначена пенсія за вислугу років у розмірі 59 % грошового забезпечення.

Відповідачем на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року №103 «Про перерахунок пенсії особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» перераховано пенсію ОСОБА_2 з 01 січня 2016 року на підставі довідки про грошове забезпечення станом на 01 січня 2016 року, виданої уповноваженим органом Міністерства внутрішніх справ України в розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», про що свідчить лист пенсійного органу (а.с. 13).

01 листопада 2018 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області із заявою про перерахунок пенсії, яка призначена за вислугу років при звільнені у запас за станом здоров`я через хворобу, в розмірі 64 % з дати звільнення.

Листом від 28 листопада 2018 року № 5641-Б-01 відповідач повідомив, що розрахунок пенсії здійснено відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 59 відсотків грошового забезпечення. Оскільки позивача звільнено у запас через хворобу на підставі п. 64 «Б» з органів внутрішніх справ України в Донецькій області, підстав для збільшення відсотків відповідних сум грошового забезпечення немає.

Оцінка суду.

Спірним у справі є наявність правових підстав для перерахунку пенсії позивачеві в розмірі 64 % відповідних сум грошового забезпечення.

Судами встановлено, що на час звільнення позивача зі служби у 2011 році порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначався «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року за №114.

За змістом вимог статті 62 Положення №114 звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил СРСР (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Отже, станом на 18.01.2005 року Положення №114 передбачало два види звільнення, зокрема, в запас (з постановкою на військовий облік) і у відставку (із зняттям з військового обліку).

Пунктами «б», «в» і «ж» статті 64 Положення №114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, поряд з іншим, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії; в) через обмежений стан здоров`я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв`язку з відсутністю відповідних вакантних посад; ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Згідно статті 65 Положення №114 особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку): а) за віком - при досягненні граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання; б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби за рішенням військово-лікарської комісії.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що умовами для звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу ОВС у відставку на підставі підпункту «а» пункту 65 Положення є досягнення віку перебування на службі залежно від присвоєного їм спеціального звання, а також наявність граничного віку перебування в запасі у відповідному військовому званні.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 21 лютого 2011 року (№ 21-68а10).

Водночас, зміст наказу УМВС України на Донецькій залізниці від 22 липня 2011 року №258 о/с свідчить, що позивача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі підпункту «б» пункту 64 (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991 року.

Відповідно до статті 21-1 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 за №565-ХІІ (чинного на час звільнення позивача і призначення йому пенсії) пенсійне забезпечення працівників міліції після звільнення їх зі служби в органах внутрішніх справ здійснюється в порядку та на умовах, встановлених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, визначено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ

Згідно пункту «а» частини 1 статті 12 Закону №2262-ХІІ (в редакції на час призначення позивачу пенсії) пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону.

Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 13 Закону №2262-ХІІ (в редакції на час призначення позивачу пенсії) пенсії за вислугу років призначаються, серед іншого, в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Таким чином, вказані вище норми Закону №2262-ХІІ передбачали, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які на день звільнення зі служби мають вислугу 20 років, пенсія за вислугу років призначається в розмірі 50 процентів відповідної суми грошового забезпечення.

В свою чергу, при звільненні особи рядового і начальницького складу зі служби «у відставку» за віком або за станом здоров`я, пенсія за вислугу років призначається в розмірі 55 % відповідних сум грошового забезпечення.

Враховуючи, що позивача, звільнено зі служби на підставі пункту «б» статті 64 Положення №114 (через хворобу), саме в запас (з постановкою на військовий облік), суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про правомірність дій відповідача при призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» частини 1 статті 13 Закону №2262-ХІІ в розмірі 59 процентів відповідної суми грошового забезпечення.

Апелянтом не надано жодних доказів про зміну підстав звільнення з органів внутрішніх справ, доказів внесення змін до наказу УМВС України на Донецькій залізниці від 22 липня 2011 року №258 о/с, його скасування та прийняття нового наказу, яким би визначено підстави звільнення відповідно до статті 65 Положення №114 - «у відставку» за віком або за станом здоров`я.

Тобто, оскільки позивач був звільнений з військової служби в запас, а не у відставку, він не має права на обчислення його пенсії з розрахунку 64% відповідних сум грошового забезпечення.

Також суд вважає, що суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованими посилання позивача на перерахунок пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» та частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію», в якій не розмежовано звільнення через хворобу у відставку чи у запас, з огляду на те, що пенсія позивачу була призначена ще в 2011 році відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Закон України «Про національну поліцію» набув чинності з 07.11.2015 року, тобто після звільнення позивача зі служби, не має зворотної дії в часі і ним, чи іншими законами не передбачено зміни формулювання підстав звільнення зі служби співробітників міліції, які були звільнені до набрання чинності цим законом і відповідного перерахунку пенсії.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Конституційним Судом України наголошено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти як таку, що починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія закону чи іншого нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з найважливіших гарантій правової стабільності, впевненості суб`єктів права в тому, що їх правове становище не погіршиться з прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог .

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Як визначено п. 3, п. 8, ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.

Згідно з п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 200/14928/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 200/14928/18-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 11 червня 2019 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 11 червня 2019 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді Е.Г. Казначеєв

Л.В. Ястребова