Справа № 460/61/19
Суддя: Дудар О.М.
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2019 року м. Рівне №460/61/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудар О.М., за участю секретаря судового засідання Мороза Д.Ю., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі

позивача: ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 ,

відповідачів: представник Кузьмич Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач-1) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просив суд:

- визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо непризначення одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (податкової міліції), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції" та статті 356 Податкового кодексу України;

- зобов`язати Державну фіскальну служби України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (податкової міліції), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції" та статті 356 Податкового кодексу України, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності - 26 січня 2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 26.01.2017 у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок проходження служби в органах податкової міліції. Відповідачем протиправно відмовлено у призначенні такої допомоги. Причина відмови - законодавча неврегульованість проведення розрахунку та виплати допомоги працівникам податкової міліції після набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Ухвалою від 14.01.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та вирішено провести розгляд справи за правилами спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Державна фіскальна служба України скористалася правом на подання відзиву на позовну заяву. В обґрунтування заперечень вказує, що Закони України "Про міліцію" та "Про Національну поліцію" не поширюються на працівників податкової міліції. Відтак, підстави для призначення та виплати позивачу допомоги згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції" відсутні.

Разом з відзивом відповідачем-1 було подано суду клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін та клопотання про залучення до участі у справі Головного управління ДФС у Рівненській області як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 05.02.2019 зазначені клопотання відповідача-1 задоволено: призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.02.2019 та залучено до участі у справі Головне управління ДФС у Рівненській області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Надалі позивачем було подано клопотання про залучення до участі у справі Головного управління ДФС у Рівненській області як співвідповідача та відповідно - про зміну предмету позову.

Ухвалою суду від 03.04.2019 зазначені клопотання позивача задоволено: залучено до участі у справі як співвідповідача Головне управління ДФС у Рівненській області та прийнято заяву про зміну предмета позову. Зазначеною ухвалою встановлено співвідповідачу строк для подання відзиву на адміністративний позов.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмету позову, викладені наступним чином:

- визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо непризначення одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (податкової міліції), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції" та статті 356 Податкового кодексу України;

- зобов`язати Державну фіскальну служби України призначити, а Головне управління ДФС у Рівненській області - виплатити: одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (податкової міліції), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції" та статті 356 Податкового кодексу України, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності - 26 січня 2017 року.

Головне управління ДФС у Рівненській області (далі - відповідач-2) скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву. В обґрунтування заперечень вказує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки у порядку адміністративного судочинства можуть бути захищені лише порушені права. На час розгляду даної справи права та інтереси позивача в частині непризначення одноразової грошової допомоги порушені не були. Заявляючи вимоги про зобов`язання відповідачів призначити та виплатити вказану допомогу, позивач просить суд перебрати на себе дискреційні повноваження суб`єктів владних повноважень. Відтак, вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та додатково пояснили, що неузгодженість законодавства, яким регулюються порядок призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності особам, що проходили службу в органах податкової поліції, не може бути підставою для порушення відповідачами прав позивача. Просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні надала пояснення, тотожні позиції, викладеній у письмових запереченнях. Додатково пояснила, що на час встановлення позивачу інвалідності, пов`язаної з проходженням служби, чинними є два нормативні акти - Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 №707 та Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850. Ці акти регулюють однопредметні правовідносини. Проте Порядок, затверджений постановою від 12.05.2007 №707, є спеціальним, оскільки визначає умови виплати одноразової грошової допомоги саме працівнику податкової міліції. Оскільки вимоги зазначеного нормативного акта дотримано не було, рішення Державної фіскальної служби України про виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги не приймалося. Натомість, позивача було проінформовано, що виплата зазначеної допомоги здійснюється підрозділом, у якому останній проходив службу. Просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні надала пояснення, тотожні позиції, викладеній у письмових запереченнях. Додатково пояснила, що законодавець не передбачає поширення приписів Закону України "Про Національну поліцію" на працівників податкової міліції. Просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи в сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

У період з 17.08.1998 по 06.06.2017 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на службі в органах податкової міліції.

Наказом Головного управління ДФС у Рівненській області від 02.06.2017 №25-о ОСОБА_1 був звільнений з посади та з органів податкової міліції у запас Збройних Сил України за п.64 пп."б" (через обмежений стан здоров`я) згідно з Постановою КМ УРСР від 29.07.1991 №114.

Зазначені вище обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача серії НОМЕР_1 , наказом Головного управління ДФС у Рівненській області від 02.06.2017 №25-о "По особовому складу податкової міліції" (а.а.с.12-13, 49).

Згідно зі свідоцтвом про хворобу № 23 , виданим 30.01.2017 військово-лікарською комісією за розпорядженням УКЗ ГУНП в Рівненській області, ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним - у військовий. Виявлені захворювання пов`язані з проходженням служби в органах податкової міліції (а.с.14).

Відповідно до довідки серії АГ №000307 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, виданої 31.01.2017 міжрайонною спеціалізованою кардіологічною МСЕК, ступінь втрати ОСОБА_1 . професійної працездатності становить 50%, причина втрати працездатності - захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах податкової міліції (а.а.с.15-16).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-санітарною комісією серії АВ №0700888 від 31.01.2017, ОСОБА_1 з 26 січня 2017 року було встановлено третю групу інвалідності за захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в органах податкової міліції (а.с.17).

07.02.2018 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС у Рівненській області із заявою (рапортом) про проведення виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах податкової міліції. До заяви (рапорта) було додано: копію довідки МСЕК щодо визначення ступеня втрати працездатності, копію паспорта, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, довідку НАСК "Оранта" (а.а.с.132-133).

24.04.2018 Головне управління ДФС у Рівненській області скерувало до Державної фіскальної служби України листом від 24.04.2018 №1848/8/17-00-04-211 висновок разом з документами для прийняття рішення щодо достатності підстав та документів для виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала в період проходження служби в податковій міліції, ОСОБА_1 (а.с.50).

11.07.2018 ОСОБА_1 отримав від Головного управління ДФС у Рівненській області копію листа Державної фіскальної служби України від 14.06.2018 №17815/7/99-99-04-02-17 "Про повернення документів" (а.с.131).

Згідно з листом Державної фіскальної служби України від 14.06.2018 №17815/7/99-99-04-02-17 "Про повернення документів", на сьогодні проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги працівникам податкової міліції законодавчо не врегульовано. Після втрати чинності Законом України "Про міліцію" виплата та розрахунок зазначеної допомоги здійснюється на виконання судових рішень, що набрали законної сили (а.с.51).

Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Грмадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ст.46 Конституції України).

Згідно з п.356.1 ст.356 Податкового кодексу України, держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України "Про міліцію" та Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Право працівника міліції на виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження служби, передбачене ч.6 ст.23 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 N565-XII (далі - Закон N565-XII).

У силу вимог зазначеної норми, право на одноразову грошову допомогу у працівника міліції виникає і у тому разі, зокрема, коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Закон N565-XII втратив чинність 07.11.2015 у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Проте, згідно з абз.3 п.15 розд.ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII, право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Таким чином, право ОСОБА_1 на отримання одноразової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності у розмірі та на підставах, визначених Законом N565-XII зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Закону №580-VIII.

На виконання вимог ст.23 Закону N565-XII Кабінет Міністрів України постановою від 12.05.2007 №707 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2009 №386) затвердив Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції (далі - Порядок №707).

Пунктом 1 Порядку №707 визначено розмір одноразової грошової допомоги, що виплачується у разі встановлення інвалідності, яка настала, зокрема, в період проходження служби в органах державної податкової служби.

Поряд з цим, Законом України "Про внесення змін до статті 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" від 13.02.2015 №208-VIII (далі - Закон №208-VIII), який набув чинності 12.03.2015, внесено зміни до ст.23 Закону N565-XII в частині визначення розміру одноразової грошової допомоги.

У зв`язку з прийняттям Закону №208-VIII, Кабінет Міністрів України постановою від 21.10.2015 №850 затвердив Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок №850).

Зазначеним Порядком №850 встановлено механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Згідно п.п.2 п.2 Порядку №850, днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пп.2 п.3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності IIІ групи.

Пунктом 7 Порядку №850 передбачено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 також встановлено, що особам, які до набрання чинності Законом №208-VIII мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога призначається і виплачується відповідно до Порядку №707.

Отже, призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №707 можливе лише за умови, що особа мала право на отримання такої допомоги до 12.03.2015.

Судом встановлено, що позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності у 2017 році, тобто після 12.03.2015, а тому розмір допомоги має бути визначений відповідно до Закону №565-XII та Порядку №850, а саме: у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності.

Системний аналіз наведених норм чинного на момент встановлення позивачу інвалідності законодавства, дає підстави для висновку про те, що після набрання чинності Законом №580-VIII за колишніми працівниками міліції, в тому числі і податкової міліції, яким встановлено інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги на умовах, передбачених Законом N565-XII та у розмірі, визначеному Порядком №850.

Суд зауважує, що фактичною підставою для відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги слугувала неузгодженість законодавства, яким регулюються порядок призначення вказаної допомоги особам, що проходили службу в органах податкової поліції.

Проте, згідно з ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 N3477-IV, суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Вирішуючи даний спір, суд врахував рішення Європейського суду з прав людини від 24.04.2014 у справі "Будченко проти України" ("Budchenko v. Ukraine", заява №38677/06). У зазначеному рішенні Європейським судом встановлено, що відмова у задоволенні законного права заявника через відсутність механізму його реалізації, становить втручання у право власності згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а через нездатність забезпечити реалізацію такого права заявника в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов`язання за статтею 1 Першого протоколу.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд дійшов висновку, що відповідачі, як суб`єкти владних повноважень, не обґрунтували обставини, на яких ґрунтуються їхні заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, то поданий позов необхідно задовольнити повністю.

При цьому, суд відхиляє посилання відповідачів на неможливість у даному випадку втручання суду у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, зважаючи на таке.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" (Olsson v. Cweden) від 24 березня 1988 року (заява №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні: будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію; фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав; закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади. Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до сформованої практики Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою правильного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Класс та інші проти Німеччини" (Klass and Others v. Germany) від 6 вересня 1978 року (заява №5029/71), із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" (Chuykina v. Ukraine) від 13 січня 2011 року (заява №28924/04) констатував: "Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп.28 36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Враховуючи викладене, суд вважає, що порушені права ОСОБА_1 належить захистити як шляхом визнання протиправними дій відповідачів щодо непризначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності, так і шляхом зобов`язання відповідачів призначити та виплатити зазначену допомогу.

Суд також зауважує, що рішення суду повинно бути не тільки законним та обґрунтованим, а ще й ефективним щодо захисту порушених прав, свобод та інтересів.

Відтак, покладання на відповідачів в даному випадку обов`язку призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу не вважатиметься втручанням у їхні дискреційні повноваження.

Зазначене також узгоджується з передбаченим пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правом особи на доступ до суду, що, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із "повною юрисдикцією", тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п.70 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Обермайєр проти Австрії" (Obarmeier v. Austria) від 28 червня 1990 року (заява №11761/85); п.155 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гранд Стівенс та інші проти Італії" (Grande Stevens and Others v. Italy) від 4 березня 2014 року (заява №18640/10).

Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 повністю.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищенаведене, на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень, Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС у Рівненській області, судові витрати на суму 768,40грн., сплачені згідно з квитанцією від 10.01.2019, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.3).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Державної фіскальної служби України (пл.Львівська, 8, м.Київ-53, МСП 04655, 01001, ), Головного управління ДФС у Рівненській області (вул.Відінська,12, м.Рівне, 33023, ) задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Державної фіскальної служби України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (податковій міліції).

Зобов`язати Державну фіскальну службу України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (податковій міліції), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 "Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції" та статті 356 Податкового кодексу України, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, з 26 січня 2017 року.

Зобов`язати Головне управління ДФС у Рівненській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі настання інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ (податковій міліції), відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року №850 "Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності працівника міліції" та статті 356 Податкового кодексу України, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, з 26 січня 2017 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, Державної фіскальної служби України () суму судового збору у розмірі 384,20грн. (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, Головного управління ДФС у Рівненській області () суму судового збору у розмірі 384,20грн. (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20 травня 2019 року.

Суддя Дудар О.М.