Справа № 400/606/19
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2019 р. № 400/606/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області, пр. Богоявленський ,55-е, м. Миколаїв, 54018

про:визнання протиправним та скасування рішення від 23.10.2018 № 113, зобов`язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Інгульського об`єднаного Управління пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі - відповідач) з позовними вимогами: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 113 від 23.10.2018р. про відмову в призначення позивачу пенсії за віком; зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з дня звернення - з 16.10.2018р.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує, тим, що він є громадянином України, хоча з 01.06.2001 року був знятий з реєстрації в зв`язку з виїздом до країни Ізраїль. Під час прживання в Україні, позивач працював на різних підприємствах в Україні на умовах трудових дооворів, що підтверджується копією трудової книжки та копіями довідок наданих до матеріалів позовної заяви. При цьому, маючи страховий стаж 28 років, відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем та з посиланням на відсутність документу, що підтверджує постійне місце проживання (реєстрації) в Україні. Позивач, звертаючись до відповідача з зачвою по призначення пенсії за віком, надав сі необхідні документи для призначення йому пенсії та мав всі необхідні умови: громадянство України, страховий стаж, неохідний вік (62 роки) для виходу на пенсію, є застрахованим в системі загальнообовязкового державного пенсійного стахування. Позивая вважає, що він має право на призначення пенсіївідповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV від 07.10.2003 року (далі - Закон України № 1058). 07.10.2009 року Конституційним судом України було прийнято рішення яким визнано положення п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України № 1058 не конституційними, а від так пенсіонерові - громадянину України державні органи ПФУ повинні нараховувати та виплачувати пенсію не залежно де саме фактично проживає громадянин, який досяг пенсійного віку. Позивач просить суд зобов`язати відповідача призначити йому пенсію за віком починаючи з 16.10.2018 року.

Відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає у відзиві на позовну заяву, що рішення про відмову в призначення пенсії позивачу є обгрунтованим, оскільки позивачем не було надано до заяви документу, що підтверджує постійне місце проживання (реєстрації) в Україні, який передбачений Постановою Правління ПФУ від 25.11.2005р. № 22-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнобовязкове державне пенсійне страхування" (далі - Порядок 22-1). Крім того, в закордонному паспорті позивача мститься відмітка про постіне місце проживання - Ізраїль. Також, між Україною та Державою Ізраїль не укладено жодного договоур щодо соціальнрого забезпечення громадян цих країн. Законодавчий порядок аризначення та виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон - відсутній. Тому, відповідач не може виходити за межі наданих повноважень та з порушенням норм законодавства виплачувати пенсію позивачу.

У відповіді на відзив представник позивача не погоджується з доводами відповідача викладеними у відзиві на позовну заяву. Представник позивача зазначає, що позивач є громадянином України, хоча й проживає в Державі Ізраїль, має право на такіє контитуційні права, як і громадяни України, що проживають на її території, в тому числі й на соціальний захист, який не може залежати від укладення або не укладення міжнародних договорів в сфері пенсійного забезпечення.

Ухвалою суду від 06.03.2019 року розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив докази, суд дійшов висновку про наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон (а.с.11).

Позивач народився та проживав на території України в АДРЕСА_2 в період з 20.06.1991р. по 01.06.2001р. та був знятий з реєстрації в зв`язку з виїздом до країни Ізраїль.

Проживаючи в Україні, позивач працював на різних підприємствах на умовах трудових договорів, що підтверджується копією трудової книжки позивача та довідками з різних підприємств (а.с.13-19).

16.10.2018р. позива чособисто звернувся до відповідача з завою про призначення йому пенсії та надав необхідний пакет документів, а саме: трудов укнижку, довідки з різних місць роботи, довідку про заробітну плату , довідку з місця проживання, паспорт та довідк про присвоєння ідентифікаційного коду.

Рішенням від 23.10.2018р. відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем та з посиланням на відсутність документу, що підтверджує постійне місце проживання (реєстрації) в Україні.

Позивач не пгодившись з рішенням відповідача, звернувся через свого представника до суду за захистом порушеного соціального права, а саме - на отримання пенсії за віком, що прямо переедбачено Конституцією України та Законом України 1058.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд дійшов висновку, що позовну вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Суд вважає, що така правова позиція відповідача щодо відсутності укладених міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем є хибною, а доводи висловлені відповідачем у рішенні про відмову у призначенні пенсії протирічать діючому законодавству, в тому числі й рішенню Конституційного суду від 07.10.2009 року, на яке посилається відповідач у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до положень Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (№1382-15), зазначено що особа має право на вільний вибір свого місця проживання, із збереженням усіх конституційних прав, зокрема права на отримання призначеної пенсії незалежно від місця.

Частина 2 ст. 2 цього Закону передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Приписами ст. 44, п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування" гарантовано закріплене у Конституції право на отримання пенсійного забезпечення громадянами України.

Виходячи з аналізу вище перелічених норм права суд приходить висновку, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні або відсутністю міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України та відповідно до Конституційних принципів держава повинна гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, що також передбачено ст. 46 Конституції України.

З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-р/п/2009 щодо неконституційності положень виникли підстави для призначення конституційного права позивача на виплату пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, на підставі положень Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування".

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Слід зазначити, що конституційно охороняємі права людини (у даному випадку на соціальний захист) не мають бути залежні від наявності або відсутності законодавства (міжнародних договорів), яким би був врегульований механізм реалізації конституційних прав особи. А від так, суд критично оцінює посилання відповідача на відсутність відповідних міжнародних договорів між країнами України та Ізраїль, як підставу для позбавлення позивача на отримання пенсійних виплат, що належать йому по праву та їх захист здійснюється Конституцією України.

Частиною 2 ст. 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно), а також від 8 червня 2016 року (справи № 21-174а16).

Оскільки, позивачем у позовних вимогах непоставлене питання про нарахування пенсії позивачу, а лише про призначення пенсії за віком, але саме оскаржуване Рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії як рішення суб`єкта владних повноважень є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне скористатися правом, наданим положеннями ч. 2 ст. 9 та ч. 2 ст. 5 КАС України, та вийти за межі позовних вимог з метою повного захисту порушеного права позивача та зобовязати нарахувати пенсію позивачу.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів суду правомірності прийнятого ним рішення.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволеню

Судовий збір розподіляється відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський , 55-е, м. Миколаїв, 54018, ) задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати Рішення Інгульського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 від 23.10.2018 року № 113.

3. Зобов`язати Інгульське об`єднане Управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області () призначити та нарахувати пенсію за віком ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) починаючи з 17.10.2018 року

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський ,55-е, м. Миколаїв, 54018, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 768,40 грн., сплачений квитанцією від 19.02.2019р. № 9412619.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов