Справа № 420/1594/19
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2019-06-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1594/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року м. Одеса

У залі судових засідань № 11

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

при секретарі судового засідання - Довгальової Г.Г.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Соколюк М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, про:

визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №21-19 від 31.01.2019 року, про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язання Державної міграційної служби України визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Адміністративний позов мотивовано наступним.

Виїзд ОСОБА_1 за межі країни громадянської належності - Російської Федерації, відбувся через побоювання за власне життя, безпеку та свободу у зв`язку зі своїм членством та діяльністю в організації християнської конфесії «Свідки Єгови », яка відповідно до рішення Верховного суду Російської Федерації від 20.04.2017 року, була визнана екстремістською та забороненою. Позивач не має наміру повертатися до країни громадянської належності, не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, саме через активну діяльність у забороненій наразі релігійній організації, оскільки майже десять років займав пост релігійного служителя - старійшини. ОСОБА_1 , наголошував на тому, що «Свідки Єгови» у Російській Федерації стають жертвами незаконних арештів, обшуків та ув`язнень через свою діяльність. Рішення Державної міграційної служби України №21-19 від 31.01.2019 року, позивач вважає протиправним та таким, що прийняте без урахування усіх обставин справи.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2019 року, вищезгадану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження по справі.

27 травня 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду суті.

У встановлений судом строк, відповідач надав відзив (вх.№15174/19 від 25.04.2019р.) на позовну заяву (т.І, а.с.102-112).

Відзив обґрунтований наступним.

Співробітниками державної міграційної служби України було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті ОСОБА_1 , про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, перевіркою Державної міграційної служби України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

ОСОБА_1 , не було надано жодного документу, який би прямо вказував на його членство в організації «Свідки Єгови ». Натомість, для підтвердження власного членства у організації «Свідки Єгови» позивач надав довідку № 2115 від 15.12.2017 року «Релігійного центру Свідків Єгови в Україні», яка побічно підтверджує його релігійну діяльність. Водночас, вказаний документ був підготовлений з отриманням інформації від представників організації у м. Москва (Російська Федерація), що вказує на те, що зазначене зібрання володіє можливостями для належного функціонування та продовження своєї діяльності. Детальне опитування та отримання відповідей від позивача вказує на відсутність жодних особистих переслідувань конкретних утисків або обмежень, пов`язаних із релігійною діяльністю як до, так і після заборони організації «Свідки Єгови » на території РФ.

Державною міграційною службою України наголошувалося на відсутності переслідування ОСОБА_1 , як на момент перебування у Російській Федерації так і при поверненні до цієї країни, а саме: позивач не зазнавав офіційних арештів або затримань на період релігійної діяльності на території країни громадянської належності, оскільки повідомлена позивачем інформація стосовно нетривалих затримань з боку силових структур РФ стосувалася необхідності перевірки документів особи, не мала прямого відношення до релігійної діяльності позивача, не мала подальшого негативного впливу на його можливість сповідувати обране віросповідання; по відношенню до позивача ніколи не висувалося офіційних обвинувачень, позивач не притягався до кримінальної відповідальності на Батьківщині, не перебуває в офіційному розшуку на території країни громадянської належності; за адресами проживання позивача на території Російської Федерації ніколи не проводились обшуки; позивач мав можливість висловлювати власні погляди під час здійснення релігійної діяльності на території країни громадянської належності, свободу позивача не обмежували на Батьківщині; за матеріалами особової справи позивача відсутня інформація стосовно можливого суттєвого порушення його особистих прав на території країни громадянської належності, близькі родичі позивача, а саме сестра, яка є представником «Свідків Єгови» позивача не зазнає жодних підтверджених обставин дискримінації, не зазнають кримінальних переслідувань, що вказує на відсутність зацікавленості до позивача з боку правоохоронних структур країни громадянської належності; позивач мав доступ до базових потреб та комунікацій нарівні з іншими громадянами РФ, мав доступ до належного працевлаштування, медичної допомоги, безперешкодної взаємодії з органами державної влади. Побічним таким підтвердженням є вільне отримання довідки про несудимість на території РФ.

У своєму клопотанні по справі (вх.№18849/19 від 27.05.2019р.), ОСОБА_1 зазначав, що враховуючи його керівну посаду в організації «Свідки Єгови», він і досі має побоювання стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками не просто через віросповідання, а й за організацію діяльності громади (т.ІІІ, а.с.48-63).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно матеріалів особової справи №2017OD0143 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 2003 року, позивач дотримується канонів течії «Свідки Єгови ». Починаючи з червня 2003 року, шукач захисту став членом російського філіалу вищезазначеної релігійної організації. Протягом 2003-2010 років, заявник перебував у зібранні «Перово» (Російська Федерація, м. Москва) організації «Свідки Єгови», протягом 2010-2017 років шукач захисту перебував в зібранні «Вєшняки» (Російська Федерація, м. Москва) організації «Свідки Єгови». Впродовж 2005-2008 років, виконував функціональні обов`язки службового помічника: допомагав старійшинам зібрання у вирішенні організаційних питань, організовував відповідні збори, семінари, займався налагодженням відповідної звукової апаратури при проведенні зустрічей зібрання, здійснював публічні виступи тощо. Протягом 2008-2017 років, позивач був старійшиною зібрання російського філіалу релігійної організації «Свідки Єгови», здійснював публічні виступи, став виконувати обов`язки секретаря при проведенні зустрічей зібрання, надавав допомогу іншим проповідникам, надавав консультації з релігійних питань. Рідна мова російська, також заявник володіє українською мовою на початковому рівні. За сімейним станом неодружений, ніколи не був одружений, дітей не має. Має професійно-технічну освіту, яку здобув в загальноосвітній школі Л» 407 (СРСР, Російська РФСР, м. Москва) протягом 1975-1984 років, СГПТУ № 166, за спеціальністю оператор фотонабірної електронної установки з виготовлення фотодіапозитивів тексту. На території країни громадянської належності шукач захисту протягом 1987-2005 років офіційно працював оператором фотонабору, оператором електрофізичних параметрів, регулювальником радіоелектронної апаратури в Московському інституті електротехніки та автоматики.

29 серпня 2017 року, позивач вибув з Російської Федерації до України потягом Москва (Російська Федерація) - Одеса (Україна), легально, на підставі паспортного документа громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 .

30 серпня 2017 року, позивач прибув до м. Одеса (Україна), місце перетину державного кордону-КПП «Суземка» (Російська Федерація), КПП «Конотоп» (Україна).

14 вересня 2017 року, позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.І,а.с.111).

Щодо причини звернення за захистом ОСОБА_1 , зазначив, що він є громадянином Російської Федерації та членом релігійної організації «Свідки Єгови », яка відповідно до рішення Верховного Суду Російської Федерації від 20.04.2017 року є офіційно забороненою на території РФ та визнана екстремістською. Через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування по причині своїх релігійних поглядів позивач просив надати йому статус біженця.

20 листопада 2018 року, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 (т.ІІ, а.с.5-45).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні. У зв`язку з чим, відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 1146/19884 від 05.10.2011 року, Державна міграційна служба України прийняла рішення №21-19 від 31.01.2019 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.ІІІ, а.с.20).

12 березня 2019 року, ОСОБА_1 , отримав повідомлення №35, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 08 лютого 2019 року, про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким позивачу повідомлено, що рішенням Державної міграційної служби України №21-19 від 31 січня 2019 року, йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.ІІІ, а.с.13).

Не погоджуючись з рішеннями Державної міграційної служби України, вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України №3671-VI від 08 липня 2011 року, «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Суд звертає увагу, що дійсно, позивач звернувся з заявою про визнання біженцем через два тижні після приїзду на Україну, проте дана підстава не може бути підставою для відмови у наданні йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту без надання належного аналізу матеріалам особової справи.

Відповідно до роз`яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

З дослідження висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вбачається, що причиною відмови надання статусу біженця стало те, що особа не зазнала жодних переслідувань на Батьківщині за конвенційними ознаками, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутні певний зв`язок щодо застосування до особи таких переслідувань у разі його повернення до країни походження; відсутність дискримінації або утисків за релігійними ознаками. Також у цьому висновку підтверджено відсутність ознак щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, надаючи оцінку обставинам викладеним у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту суд зазначає, що відповідно до рішення Верховного Суду Російської Федерації від 20.04.2017 року, релігійна організація «Свідки Єгови » є офіційно забороненою на території РФ та визнана екстремістською.

Заборона релігійної організації та визнання її екстремістською відповідачем не заперечувалася.

Той факт, що на території Російської Федерації, ОСОБА_1 не переслідували за ознаками віросповідання та активної участі у релігійній організації «Свідки Єгови », жодним чином не спростовує наявність в позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою таких переслідувань.

Судом встановлено, що позивач має побоювання стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками не просто через віросповідання, а через віросповідання в контексті того, що сам позивач обіймав керівну посаду у забороненій наразі організації, був старійшиною - релігійним служителем та проповідував «від дому до дому».

З огляду на вищевикладені обставини, суд вважає, що проведений аналіз фактів щодо позивача, можливості його переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Російської Федерації є неповний та необ`єктивний.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди мають проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питання правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" (CASE OF DRUZSTEVNI ZALOZNA PRIA AND OTHERS v. THE CZECH REPUBLIC); п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

З наведеного вбачається, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, відтак, - протиправним.

Суд вважає, що відповідачем, у порушення приписів частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, не надано належних, у розумінні статей 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів, які б підтверджували правомірність прийняття ним оскаржуваного рішення, а тому, суд дійшов висновку, що позовна вимога в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №21-19 від 31.01.2019 року, яким ОСОБА_1 , було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - підлягає задоволенню.

Проте, стосовно позовної вимоги, про зобов`язання відповідача визнати ОСОБА_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Разом з тим, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, суд не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

За Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 від 11.03.1980 дискреційними є повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за цих обставин.

Тобто дискрецією є законодавчо закріплена можливість певного державного органу вибирати одне з альтернативних діянь. Причому, кожна з таких альтернатив є правомірною (постанова Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 816/591/15-а).

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушенням принципу розподілу влади.

Суд, з огляду на дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, яким є відповідач у справі, зазначає, що за будь-яких умов суд при вирішенні спору не має права підмінювати собою владні управлінські функції цього органу.

У зв`язку з вищезазначеним, найбільш ефективним способом захисту порушеного права у справі, що розглядається, є зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , з урахуванням обставин встановлених судом.

Згідно статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема, скасування рішення №21-19 від 31.01.2019 року наказу та зобов`язання Державної міграційної служби України, повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська 9, ), про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №21-19 від 31.01.2019 року, про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державної міграційної служби України визнати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України №21-19 від 31 січня 2019 року, про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - визнати протиправним та скасувати;

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду.

У решті задоволення позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно статті 255 КАС України - після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 295 КАС України подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Одеський окружний адміністративний суд.

Повне рішення складено та підписано 07 червня 2019 року.

Суддя Балан Я.В.

.