Справа № 826/2671/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 червня 2019 року № 826/2671/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Качура І.А., Келеберда В.І., Федорчук А.Б. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - відповідач, НАЗК), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність національного агентства з питань запобігання корупції щодо не надання можливості Народному депутату України ОСОБА_1 подати нову (виправлену) декларацію в порядку ст.ст.45-46 ЗУ «Про запобігання корупції»;

- зобов`язати національне агентство з питань запобігання корупції надати можливість Народному депутату України ОСОБА_1 подати, за власною ініціативою, виправлену версію своєї декларації за 2015 рік, шляхом забезпечення доступу до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на офіційному веб-сайті Національного агентства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача щодо ненадання можливості внести виправлення до поданої декларації, є протиправними, оскільки нормами чинного законодавства встановлений обов`язок суб`єкта декларування подати відповідну декларацію з достовірними відомостями в разі виявлення у ній недостовірних відомостей. Вважає позовні вимоги обґрунтованими та просить задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що ним не порушено вимог чинного законодавства в межах здійснення своїх повноважень. При цьому, зазначив, що Національним агентством вжито всіх необхідних заходів щодо приведення норм Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування у відповідності до Закону України «Про запобігання корупції».

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав повністю та просив його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечив, просив відмовити у задоволені адміністративного позову.

З урахуванням вимог частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 13.07.2017р.), за згодою сторін суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

При прийнятті судового рішення по суті судом враховано вимоги п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України (тут і надалі у редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 р. №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.), яким установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що ОСОБА_1 , є Народним депутатом України, обраний по загальнодержавному багатомандатному округу 27 листопада 2014р., є членом депутатської фракції Політичної партії "Опозиційний блок" у Верховній Раді України восьмого скликання, а також є членом Комітету Верховної Ради України з питань державного будівництва, регіональної політики та місцевого самоврядування.

Позивачем, як суб`єктом декларування, на виконання вимог ЗУ «Про запобігання корупції» подано, шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що була визначена Національним агентством з питань запобігання корупції.

В даній декларації позивач вказав відомості щодо інформації про корпоративні права, що належать членам сім`ї останнього, а саме дружини ОСОБА_3 .

Після подання декларації 29 грудня 2016 року, позивачу стало відомо, що дані відображені в Розділі 8 Декларації, щодо вартості у грошовому виміри майнових прав дружини позивача у Пайовому фонді ОК «ЖБК «ТРИУМФ» та дані відображені в Розділі 12 декларації, містять неточності та помилку. Дану помилку було виявлено дружиною позивача в ході додаткової перевірки даних зазначених позивачем зі слів ОСОБА_4 у декларації позивача.

Після виявлення помилки у відповідності до п.16 Роз`яснення «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю», затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції 11 серпня 2016 р. № 3, через персональний електронний кабінет на сайті Національного агентства позивачем було повідомлено про виявлену помилку та заявлено вимогу про надання строку (відкриття доступу до раніше поданої Декларації) для редагування декларації та усунення помилок.

10.01.2017 року за №4/162 позивачем направлено письмовий запит до Національного агентства з питань запобігання корупції щодо внесення змін до декларації, в якому зазначив, що ним через персональний електронний кабінет повідомлено НАЗК про допущені помилки при поданні Декларації га посилався на вимоги ст.ст.45-46 ЗУ «Про запобігання корупції» та просив встановити строк та надати можливість (доступ) до раніше поданої мною Декларації на сайті НАЗК для подання нової (уточненої Декларації).

25.01.2017 року позивач отримав письмову відповідь на своє звернення за підписом Заступника Голови НАЗК Р.С.Радецького, в якому повідомлено, що відповідно до п.7 розділу II порядку «Формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», Затвердженого Рішенням НАЗК від 10.06.2016 № 3 «Про функціонування Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», позивач має право подати виправлену декларацію згідно рішення уповноваженої особи Національного агентства. Також в даній відповіді позивача було повідомлено, що про прийняте рішення щодо можливості подання виправленої декларації, його буде проінформовано додатково.

Позивач вважає такі дії Національного агентства з питань запобігання корупції такими що порушують мої права, щодо виконання покладених на позивача обов`язків закріплених в ст.45-46 ЗУ «Про запобігання корупції», як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а тому звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень визначає Закон України "Про запобігання корупції" (далі по тексту - Закон №1700-VII).

Частиною 1 ст. 4 Закону №1700-VII передбачено, що Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 11 Закону №1700-VII до повноважень Національного агентства належать: здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Вимогами ст. 1 Закону №1700-VII визначено, що суб`єкти декларування - особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пунктах 4 і 5 частини першої статті 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.

Згідно ст. 3 Закону №1700-VII суб`єктами, на яких поширюються дія цього Закону, є, зокрема, народні депутати України.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону №1700-VII особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Частиною 4 ст. 45 Закону №1700-VII передбачено, що упродовж семи днів після подання декларації суб`єкт декларування має право подати виправлену декларацію.

У разі притягнення суб`єкта декларування до відповідальності за неподання, несвоєчасне подання декларації або в разі виявлення у ній недостовірних відомостей суб`єкт декларування зобов`язаний подати відповідну декларацію з достовірними відомостями.

Аналіз наведеної норми чинного законодавства дає суду підстави для висновку, що виявлення у декларації недостовірних відомостей зумовлює у суб`єкта декларування обов`язок подати відповідну декларацію з достовірними відомостями.

Наведене право позивача як суб`єкта декларування не заперечується відповідачем, зокрема, в листі № 51-04/1684/17 від 25.01.2017 року.

Між тим, у Роз`ясненнях щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджених рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 11.08.2016 № 3 (далі -Роз`яснення) зазначено, що вони носять рекомендаційний характер та не містять нових правових норм. Тобто не є обов`язковими для виконання та застосування як суб`єктами декларування, так і Національним агентством.

Крім того, пунктом 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, встановлено, що державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної експертизи, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Пунктом 2 вказаного Положення визначено, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, а відповідно до пункту 5 цього Положення на державну реєстрацію не подаються акти рекомендаційного, роз`яснювального та інформаційного характеру (методичні рекомендації, роз`яснення, у тому числі податкові, тощо).

У зв`язку з цим, інформація наведена у запитанні 16 Роз`яснень не є для Національного агентства правовою підставою для прийняття рішення щодо надання можливості суб`єкту декларування подати виправлену декларацію (після повідомлення Національного агентства суб`єктом декларування через персональний електронний кабінет про виявлення таким суб`єктом декларування неповних чи неправильних відомостей в поданій ним декларації).

Правовий статус Національного агентства з питань запобігання корупції та його повноваження встановлюється Розділом 2 ЗУ «Про запобігання корупції». Відповідно до ч.І ст.4 ЗУ «Про запобігання корупції», Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Відповідно до ч.4 ст.4 ЗУ «Про запобігання корупції», правову основу діяльності Національного агентства становлять Конституція України, міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них інші нормативно-правові акти.

Відповідно до ч. І ст. 13 ЗУ «Про запобігання корупції», уповноваженими особами Національного агентства є Голова та члени Національного агентства, а також уповноважені Національним агентством посадові особи.

Відповідно до ч.2 ст. 13 ЗУ «Про запобігання корупції», уповноважені особи Національного агентства мають право: безперешкодно входити до приміщень державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування за службовим посвідченням та мати доступ до документів та інших матеріалів, необхідних для проведення перевірки; вимагати необхідні документи та іншу інформацію у зв`язку з реалізацією своїх повноважень з урахуванням обмежень, встановлених законом; отримувати в межах своєї компетенції письмові пояснення від посадових осіб та службових осіб державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; відповідно до розподілу обов`язків складати протоколи про адміністративні правопорушення у справах, що

Водночас, судом в ході розгляду справи не встановлено, що відповідачем не надано можливості подання виправленої декларації позивача, що в силу наведених вище вимог чинного законодавства може свідчити про неможливість реалізації прямого обов`язку декларування достовірних відомостей позивачем, оскільки позивача було повідомлено про можливість подання такої декларації після прийняття відповідного рішення уповноваженою особою.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що відсутність у даному випадку бездіяльності відповідача щодо прийняття виправленої декларації позивача порушує вимоги ч. 4 ст. 45 Закону №1700-VII.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

А.Б. Федорчук