Справа № 420/2771/19
Суддя: Катаєва Е. В.
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2771/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Катаєвої Е.В.,

за участю секретаря судового засідання Левчук О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (пр. Миру, 23, оф.203, м. Ізмаїл, 68600) про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

До суду з позовом звернулась ОСОБА_1 до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі відділ ДВС), в якому позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову №55278475 від 15.04.2019 року про стягнення виконавчого бору у розмірі 18363,70грн..

Позивач зазначила, що про 30.11.2017 року головним державним виконавцем відділу ДВС Маріновим А.А. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 55278475 про примусове виконання виконавчого листа № 500/3606/16-ц виданого 15.08.2017 року Ізмаїльськім міськрайонним судом Одеської області про стягнення з неї боргу в розмірі 183 636,97 грн. на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Також, зазначеною постановою стягнуто виконавчий збір у розмірі 18 363,70грн.

Підчас виконавчого провадження №55278475 були вчинені виконавчі дії: 30.11.2017 - звернено стягнення на майно; 02.03.2018 - звернення стягнення на кошти на рахунках (арешт коштів боржника); 25.06.2018 - подання про тимчасове обмеження виїзду з України; 24.07.2018 - звернення стягнення на майно шляхом винесення постанови про арешт квартири АДРЕСА_2 .

30.07.2018 року виконавче провадження було зупинено на підставі ухвали суду касаційної інстанції до закінчення касаційного провадження у справі.

05.04.2019 року винесена постанова про поновлення ВП у зв`язку з тим, що надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа без виконання. Також 15.04.2019 року винесені постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 10% від суми боргу; про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст. 37 за письмовою заявою стягувача.

Оскільки виконавчий збір не стягнуто, то постанову про стягнення виконавчого збору від 15.04.2019 року № 55278475 винесено в окреме виконавче провадження № 58913933 та постановою від 17.04.2019 року відкрито виконавчого провадження по виконанню постанови № 55278475 від 15.04.2019 р. про стягнення виконавчого збору у розмірі 18363,70 грн. на користь Держави.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на момент відкриття виконавчого провадження діяла редакція ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ за якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Враховуючи таку редакцію норми закону підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Однак, в рамках виконавчого провадження № 55278475 державним виконавцем не було стягнуто з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим документом оскільки на адресу ВДВС надійшла заява представника стягувача про повернення виконавчого документу без виконання в зв`язку з добровільною виплатою боргу.

Тобто, позивачка виконала рішення суду поза межами вчинених зазначених виконавчих дії та не в результаті вчинення таких виконавчих дії або здійснення примусового виконання шляхом звернення стягнення на рухоме або нерухоме майно боржника або грошових коштів.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 № 14 роз`яснено, що відповідно до статей 45, 46 Закону № 606-ХІУ витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Також позивач зазначила, що Закон України N 2475-VIII від 03.07.2018 р. яким було викладено ч. 2 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 в іншій редакції та встановлено, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом, набрав чинність 28.08.2018 року.

На думку позивача, оскільки в Законі України №2475-VIII від 03.07.2018 року не вказано про надання йому зворотної сили в часі, положення ч.2 ст.28 Закону застосовується лише до виконавчих проваджень, розпочатих після 28.08.2018 року, а виконавче провадження щодо стягнення з неї боргу було відкрито до 28.08.2018 року.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999, № 1-рп/99 щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) положення ч.1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Акт законодавства викладений у ч.2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ в редакції ЗУ №2475-VІІІ від 03.07.2018 року ніяк не пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи в розумінні положень ст.5 ЦК України, тому він не має зворотної сили до відносин, що виникли до його прийняття.

Відкриття виконавчого провадження та визначення виконавчого збору саме і є такими відносинами, що виникли з моменту пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання, саме розраховуючи на такі правила і діяли сторони виконавчого провадження.

В разі застосування належного закону, а саме редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження, судовий збір не підлягає стягненню з позивачки.

Позивач вважає, що оскаржувана постанова від 15.04.2019 р. за №55278475 є протиправною та підлягає скасуванню, просила задовольнити позов.

Ухвалою суду від 07.05.2019 року позов залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 03.06.2019 року позов прийнятий до розгляду та відкрите провадження у справі. Визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного провадження з урахуванням особливостей встановлених ст. ст. 268-273 КАС України щодо розгляду термінових справ.

Засобами електронного зв`язку до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову та зазначив про необґрунтованість доводів позивача, що рішення суду було виконано добровільно шляхом сплати боргу безпосередньо стягувачу, а не через рахунок ДВС, а державним виконавцем не було вчинено заходів примусового виконання рішення. На думку представника відповідача виконанню рішення суду в рамках ВП №55278475 сприяли саме заходи примусового виконання рішення вчинені державним виконавцем: накладення арешту на рахунок боржника, накладення арешту на майно боржника, звернення до суду з поданням про заборону боржнику у виїзді за кордон України до погашення боргу.

Представник відповідача вважає, що посилання позивача на необхідність застосування п.20 постанови Пленуму ВСУ від 26.12.2003 року щодо надання строку на добровільне виконання рішення суду є неправомірним з огляду на те, що у Законі «Про виконавче провадження» в редакції від 02.05.2016 року не передбачено надання строку на добровільне виконання рішення суду про стягнення боргу.

Також представник відповідача, доводи позивача, що вона вчиняла дії в рамках виконавчого провадження, яке відкрито до внесення змін в редакцію ч.2 ст.27 Закону від 02.06.2016 року, а тому не має сплачувати виконавчий збір, вважає необґрунтованими, оскільки позивач сплатила борг тільки у 2019 році після застосування державним виконавцем заходів примусового виконання.

Представник відповідача вважає, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог законодавства та підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні.

Також представник відповідача просив розглянути справу у його відсутності.

Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Позивач зазначила, що їй було матеріально важко сплатити борг, а державний виконавець заборонив їй виїзд за кордон з метою можливості заробити кошти на погашення боргу. Вона оскаржувала дії виконавця, у тому числі з підстав здійснення ним виконавчих дій після зупинення виконання рішення суду. Вважає, що вона не повинна сплачувати виконавчий збір, оскільки добровільно виконала рішення суду.

Судом встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.07.2017 року, задоволений позов ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» у погашення заборгованості за кредитним договором грошові кошти в загальній сумі 180923,12грн. Також стягнутий на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 2713,85 грн..

15.08.2017 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області виданий виконавчий лист №500/3606/16-ц (а.с.15)

Постановою державного виконавця Ізмаїльського відділу ДВС від 30.11.2017 року відкрите виконавче провадження на підставі виконавчого листа №500/3606/16-ц, яким також стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 18363,70грн (а.с.16).

У межах виконавчого провадження постановою від 30.11.2017 року накладений арешт на майно боржника (а.с.18). Постановою від 02.03.2018 року накладений арешт на грошові кошти на рахунках у банках (а.с.19).

21.06.2018 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області розглянуто та задоволено подання головного державного виконавця відділу ДВС - тимчасово заборонено боржнику виїжджати за межі України до виконання ним зобов`язань за виконавчим листом №500/3606/16-ц, виданим 15.08.2017р., у виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 06.12.2016р. щодо стягнення сум заборгованості за кредитним договором в розмірі 180923,12 грн. та судового збору в розмірі 2713,85 грн. на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.04.2019 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а ухвала суду від 21.06.2018 року без змін. Залишаючи без змін ухвалу суду від 21.06.2018 року суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення подання головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Марінова А.А. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документу. Доводи апеляційної скарги про не врахування звернення боржника 16 серпня 2016 року до касаційного суду з касаційною скаргою на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2016 року та заявою про зупинення виконавчого провадження, відомості про результати розгляду якої відсутні, не є підставою для скасування ухвали суду.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.11.2017 року відкрито касаційне провадження за касаційної скаргою на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2016 року. Зупинено виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Постановою Верховного Суду від 09.01.2019 року касаційна скарга залишена без задоволення, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.12.2016 року та ухвала апеляційного суду від 27.07.2017 року без змін. Поновлено виконання рішення суду від 06.12.2016 року.

10.04.2019 року до відділу ДВС надійшла заява АТ «Укрсоцбанк» про повернення стягувачу виконавчого документа - виконавчого листа №500/3606/16-ц від 15.08.2017 року (а.с.49).

Постановою відділу ДВС від 15.04.2019 року виконавчий документ повернуто стягувачу.

Крім того, ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.04.2019 року залишена без задоволення скарга до відділу ДВС про визнання неправомірними дій та скасування постанови від 02.03.2018 року у виконавчому провадженні ВП№55278475 про накладення арешту на грошові кошти на рахунках боржника з підстави того, що постановою відділу ДВС від 15.04.2019 року виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою та знято арешт з усіх рахунків боржника, що були арештовані постановою від 02.03.2018 року.

Позивачем 18.03.2019 року укладена додаткова угода з Банком та згідно з наданою до позову копією квитанції сплачений борг у сумі 149250 грн. (а.с.32-33).

Судом також встановлено, що у зв`язку з надходження 10.04.2019 року до відділу ДВС заяви АТ «Укрсоцбанк» про повернення стягувачу виконавчого документа - виконавчого листа №500/3606/16-ц від 15.08.2017 року, головним державним виконавцем відділу ДВС Маріновим А.А. винесені 15.04.2019 року постанови про повернення виконавчого документа, а також оскаржувана постанова №55278475 про стягнення виконавчого збору у розмірі 18363,70грн.(а.с.29).

17.04.2019 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору за виконавчим документом - постанови №55278475 про стягнення виконавчого збору у розмірі 18363,70 грн. (а.с.13).

Постанови від 15.04.2019 року та від 17.04.2019 року отримані позивачем засобами поштового зв`язку (а.с.13-14) та позивачем оскаржена до суду постанова від 15.04.2019 року про стягнення виконавчого збору.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регламентовані Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 року (далі Закон України №1404-VIII).

Відповідно до ст.1 Закону України №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст.5 Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Згідно зі ст.3 Закону України №1404-VIII примусове виконання рішень здійснюється на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів, що видаються судами.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст.27 цього Закону.

Частиною 4 ст.27 вказаного Закону визначено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Судом встановлено, що державним виконавцем відділу ДВС виконані вказані вимоги Закону та 30.11.2017 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №500/3606/16-ц, яким також стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 18363,70 грн. (а.с.16).

Згідно з ч.2 ст.27 Закону виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Вказана редакція ч.2 ст.27 Закону України №1404- VIII діє з 28.08.2018 року у зв`язку з набранням чинності Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018, яким в ч.2 ст.27 внесені зміни і слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінені словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Позивач вважає, оскільки редакція ч.2 ст.27 Закону України №1404- VIII набрала чинності 28.08.2018 року, а виконавче провадження за виконавчим листом виданим судом про стягнення щодо виконання рішення суду відкрито раніше, а саме 30.11.2017 року, а тому на нього не може розповсюджуватися дія ч.2 ст.27 Закону України №1404- VIII в редакції Закону України № 2475-VIII від 03.07.2018 року, враховуючи норми законодавства, які регламентують дію закону у часі. На думку позивача у даному випадку закон не має зворотної сили, а вона вчиняла дії в рамках виконавчого провадження зважаючи на редакцію ч.2 ст.27 Закону, яка діяла на момент відкриття виконавчого провадження. Крім того, нова редакція ч.2 ст.27 Закону ніяк не пом`якшує цивільну відповідальність особи, тому він не має зворотної сили до відносин, що виникли до його прийняття.

Проте суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача виходячи з наступного.

Виконавче провадження не визначається лише постановою про його відкриття. Враховуючи положення ст.1 Закону України №1404- VIII виконавче провадження - це стадія судового провадження з примусового виконання судового рішення, яка полягає у сукупності дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішення і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст.27 Закону визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Питання стягнення виконавчого збору розпочинають вирішуватися при відкриття виконавчого провадження (ч.5 ст.26, ч.4 ст.27 Закону України №1404- VIII), про що зазначається у постанові про відкриття виконавчого провадження та вирішуються на протязі всієї стадії виконавчого провадження.

При цьому у відповідності до ч.3 ст. 40 Закону України №1404- VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема з підстави, передбаченої п. 1 ч.1 ст. 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Саме на виконання вимог вказаної норми відділ ДВС виніс оскаржувану постанову від 15.04.2019 року про стягнення з позивача виконавчого збору, оскільки за заявою стягувача йому був повернутий виконавчий документ.

Крім того, ст.27 Закону України №1404-VIII встановлений винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується. Частина 5 цієї статті не передбачає випадку про те, що виконавчий збір не стягується в разі повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою.

При цьому, частиною 9 ст.27 Закону встановлено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч.1 ст.39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Аналіз зазначених норм у сукупності надає підстави для висновків, що відповідно до чинного законодавства стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі стадії примусового виконання рішення. Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є державним збором (платою) за виконання рішень у примусовому порядку.

Дії державного виконавця чітко регламентовані Законом України №1404-VIII та він повинен діяти на його підставі, у межах повноважень та у спосіб, встановлений законом.

Судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваної постанови головний державний виконавець діяв відповідно до вимог ч.3 ст. 40 Закону України №1404- VIII, якою визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. На час прийняття оскаржуваного рішення Закон України №1404-VIII не встановлює іншої альтернативи щодо прийняття рішення державним виконавцем.

Суд вважає, що наявність зазначеної норми Закону на час його прийняття, а також вимога цього Закону вирішувати питання про стягнення виконавчого збору при відкритті виконавчого провадження та ч.2 ст.27 Закону саме після внесення в неї змін стали повністю співвідноситись.

Крім того, суд враховує позицію відповідача, що під час виконання рішення суду він діяв у відповідності до вимог законодавства щодо примусового виконання рішення суду, а застосовані ним заходи з примусового виконання рішення сприяли його виконанню.

Оскільки виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є державним збором (платою) за виконання рішень у примусовому порядку, суд не приймає до уваги доводи позивача в обґрунтування позовних вимог, що Закон України № 2475-VIII від 03.07.2018 року, яким в ч.2 ст.27 внесені зміни, не пом`якшує цивільну відповідальність особи, тому він не має зворотної сили до відносин, що виникли до його прийняття.

Також є обґрунтованими доводи відповідача про неможливість застосування роз`яснень наданих Пленумом ВСУ в п.20 постанови від 26.12.2003 року щодо надання строку на добровільне виконання рішення суду, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.05.2016 року по іншому регламентує питання примусового стягнення боргу та не передбачає у даному випадку надання строку на добровільне виконання рішення суду.

При вирішенні спірних правовідносин нормами чинного Закону України №1404- VIII не передбачено встановлення строку для добровільного виконання рішення, що носить майновий характер боржником, так як і не встановлено наслідків такого добровільного виконання у вигляді звільнення від сплати виконавчого збору. Добровільне виконання боржником своїх зобов`язань як підстава для звільнення від сплати виконавчого збору можливе виключно до моменту відкриття виконавчого провадження.

Згідно ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

З урахуванням встановлених фактів, суд дійшов висновку, що позивач не довів суду ті обставини, на які посилався в обґрунтування позовних вимог і вони не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 139, 262, 241-246, 287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Ізмаїльського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (пр. Миру, 23, оф.203, м. Ізмаїл, 68600, ) про визнання протиправною та скасування постанови від 15.04.2019 року №55278475 про стягнення виконавчого збору у розмірі 18363,70грн..

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Е.В. Катаєва

.