Справа № 520/10515/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Панченко О.В.

29 травня 2019 р.Справа № 520/10515/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Великобурлуцької селищної ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Великобурлуцької селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

Встановила:

21.11.2018 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, яким просять:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача Великобурлуцької селищної ради № 54-7 «Про встановлення розміру фіксованих ставок єдиного податку на території Великобурлуцької селищної ради на 2019 рік», прийняте на 3 сесії VІІ скликання 22.06.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що відповідачем оскаржуваним рішенням від 22.06.2018 року визначено ставки єдиного податку в максимальних розмірах, тобто, для першої групи платників єдиного податку - 10 відсотків розміру прожиткового мінімуму доходів громадян, а для другої групи платників єдиного податку - 20 відсотків розміру прожиткового мінімуму громадян. Водночас, вказане рішення прийнято з грубим порушенням процедури прийняття регуляторних актів органами місцевого самоврядування, що визначена Законом України від 11.03.2003 року № 1160 «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (подалі Закон № 1160).

Заперечуючи проти позову, Великобурлуцька селищна рада посилається на те, що при прийнятті рішення про встановлення ставки єдиного податку на 2019 рік відповідач діяв в порядку, межах та у спосіб, визначений Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Податковим кодексом України. Крім того, рішення № 54-7 від 22.06.2018 року не є регуляторним актом, оскільки платники 2 групи єдиного податку є визначеним колом осіб, які відповідають вимогам пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України та самостійно обирають для себе систему оподаткування.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.01.2019 року (повний текст рішення складений 08.02.2019 року) позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі у спосіб, визначений позивачами.

Судом проведений розподіл судових витрат, а саме: стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Великобурлуцької селищної ради витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 2.114,40 грн., у тому числі, на користь ОСОБА_1 у сумі 704,80 грн., ОСОБА_2 у сумі 704,80 грн., ОСОБА_3 у сумі 704,80 грн.

Висновок суду першої інстанції вмотивований тим, що рішення Великобурлуцької селищної ради № 54-7 від 22.06.2018 року за своїм змістом та спрямуванням є регуляторним актом, окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, оскільки визначають нові розміри ставок єдиного податку на території селища Великий Бурлук, одночасно скасовуючи відповідні ставки єдиного податку, що діяли до прийняття цього рішення.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог позивачам відмовити.

Аргументуючи вимоги апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд не визначив ознак регуляторного акта, зазначених у ст. 1 Закону № 1160, а саме такі ознаки, як встановлювати, змінювати чи скасовувати норми права; застосовуватися неодноразово; стосуватися невизначеного кола осіб.

Також відповідач зазначає, що оскаржуване рішення Великобурлуцької селищної ради спрямоване на реалізацію норм діючого нормативно-правового акту - Податкового кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі зазначають, що рішення суду першої інстанції прийняте із дотриманням принципу верховенства права, судовій практиці Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відтак, апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення, - без змін.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з наступних підстав.

Судом установлено, що 22.06.2018 року на 3 сесії VІІ скликання Великобурлуцької селищної ради прийнято рішення № 54-7 «Про встановлення розміру фіксованих ставок єдиного податку на території Великобурлуцької селищної ради на 2019 рік», яким запроваджено ставки єдиного податку для фізичних осіб-підприємців на 2019 рік /а.с.21/.

Цим рішенням селищної ради для суб`єктів господарювання - фізичних осіб-підприємців, у тому числі позивачів, встановлено фіксовані ставки єдиного податку в залежності від виду діяльності з розрахунку на календарний місяць:

для першої групи платників єдиного податку - 10 відсотків розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року;

для другої групи платників єдиного податку - 20 відсотків розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відповідно до п. 3 оскаржуваного рішення, з його прийняттям діюче раніше рішення Великобурлуцької селищної ради 7 скликання від 24.03.2017 року № 375-7 «Про встановлення розміру фіксованих ставок єдиного податку на території Великобурлуцької селищної ради» втрачає чинність з 01.01.2019 року.

Факт оприлюднення оскаржуваного рішення відповідача № 54-7 від 22.06.2018 року шляхом висвітлення його на офіційному веб-сайті Великобурлуцької селищної ради /а.с. 50/ позивачами не спростовується.

20.07.2018 року від фізичних осіб-підприємців до Великобурлуцької селищної ради надійшло звернення, в якому, посилаючись на недопущення закриття об`єктів торгівлі, заявники (за переліком заяви) просили розглянути дане звернення на пленарному засіданні Великобурлуцької селищної ради та прийняти рішення про внесення змін до рішення 3 сесії VІІ скликання цієї ради від 22.06.2018 року, встановивши ставку єдиного податку для фізичних осіб-підприємців 2-ї групи на 2019 рік на рівні 10% розміру мінімальної заробітної плати, що становить 372,30 грн. на місяць (із розрахунку мінімальної заробітної плати 3.723 грн. станом на 01.01.2018 року) /а.с. 22-24/.

Зазначене звернення, зокрема, було предметом обговорення засідання постійної комісії з фінансів, бюджету, соціально-економічного розвитку інвестиційної діяльності, регуляторної політики, промисловості та підприємництва Великобурлуцької селищної ради VІІ скликання від 08.08.2018 року /а.с. 57-58/.

У відповідності до п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.4.3 п. 12.4 ст. 12 Податкового кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать: до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Відповідно до п.293.2 ст.293 Податкового кодексу України, фіксовані ставки єдиного податку встановлюються сільськими, селищними, міськими радами або радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, для фізичних осіб-підприємців, які здійснюють господарську діяльність, залежно від виду господарської діяльності, з розрахунку на календарний місяць:

1) для першої групи платників єдиного податку - у межах до 10 відсотків розміру прожиткового мінімуму;

2) для другої групи платників єдиного податку - у межах до 20 відсотків розміру прожиткового мінімуму.

Закон № 1160-ІV передбачає обов`язковість реалізації щодо кожного проекту регуляторного акта певних процедур, зокрема, підготовку аналізу регуляторного впливу та оприлюднення з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань.

Зазначене спрямовано на дотримання розробником проекту регуляторного акта принципів державної регуляторної політики, ключовими з яких є принцип ефективності - забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимально можливих позитивних результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб`єктів господарювання, громадян та держави; та принцип збалансованості - забезпечення у регуляторній діяльності балансу інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави.

За визначенням абз. 4 ст. 1 Закону № 1160 регуляторний акт це:

- прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення кого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання;

- прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Тобто, для визнання нормативно-правового акта регуляторним необхідно, щоб такий акт або окремі його положення були спрямовані на правове регулювання господарських відносин або адміністративний відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, та застосовувалися щодо невизначеного кола осіб.

Відповідно до ч. 12 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

За наведеного, колегія суддів погоджується із доводами позивачів про те, рішення Великобурлуцької селищної ради № 54-7 від 22.06.2018 року підпадає під критерії вказаного визначення, отже, за своїм змістом та спрямуванням є регуляторним актом, окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, оскільки визначають нові розміри ставок єдиного податку на території селища Великий Бурлук, одночасно скасовуючи відповідні ставки єдиного податку, що діяли до прийняття цього рішення.

Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07.12.2017 року № 2245, установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15.07.2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону № 1160, а саме:

< > підпункт 12.3.4 пункт 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України - Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, означеним Законом унормовано, що у 2018 році до рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2019 рік вимоги щодо реалізації процедур, передбачених Законом № 1160 можуть не застосовуватися.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) від 03.10.1997 року № 4-зп/1997 зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. <…>

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , колегія суддів зазначає про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки у 2018 році законодавча підстава для застосування положень Закону № 1160 при прийнятті 22.06.2018 року такого регуляторного акту, як рішення Великобурлуцької селищної ради № 54-7 «Про встановлення розміру фіксованих ставок єдиного податку на території Великобурлуцької селищної ради на 2019 рік» у відповідача була відсутня.

Інші доводи учасників справи висновки колегії суддів не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010 року).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України)

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 317 КАС України).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Великобурлуцької селищної ради задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 січня 2019 року скасувати, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , - відмовити.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко
Постанова у повному обсязі складена і підписана 07 червня 2019 року.