Справа № 400/3214/18
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/3214/18

Головуючий в 1 інстанції: Устинов І.А. Дата і місце ухвалення: 20.03.2019р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2018р. №Ф-73732-17 та податкового повідомлення-рішення від 27.04.2018р. №0-1403.

Позов обґрунтовував тим, що 12.12.2018р. позивачем засобами поштового зв`язку отримано податкову вимогу ГУ ДФС у Миколаївській області про сплату недоїмки в сумі 15819,54 грн., в якій відсутнє посилання на акт перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, що унеможливлює встановлення джерел походження визначеної контролюючим органом суми грошового зобов`язання. Також, позивач посилався на те, що у відповідності до п.п. «б» п.266.4.1 ст.266 Податкового кодексу України, у податкового органу відсутні підстави для здійснення нарахування податку на житлову нерухомість, яка належить ОСОБА_1 , оскільки згідно правовстановлюючих документів позивач є власником житлового будинку загальною площею 61 кв.м. Крім того, в порушення пункту 9 розділу 2 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015р. №1204, ГУ ДФС у Миколаївській області не надіслало на адресу позивача розрахунок податкового зобов`язання, визначеного йому до сплати спірним податковим повідомленням-рішенням від 27.04.2018р. №0-1403.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.03.2019р. позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Миколаївській області від 15.11.2018р. №Ф-73732-17. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 27.04.2018р. №0-1403.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління ДФС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення від 20.03.2019р. та прийняти нове рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що у податкового органу відсутній обов`язок проводити документальні перевірки у разі своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДФС України поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в облікових даних з інформаційної системи конкретного платника податків і зборів. При цьому, орган доходів і зборів надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Також, апелянт посилається на те, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці. Незважаючи на сплату ТОВ «Теодора» (як страхувальником) за ОСОБА_1 (застраховану особу) страхових внесків, ФОП ОСОБА_1 не звільнений від обов`язку нарахування єдиного внеску до сплати навіть у разі відсутності доходу у фізичної особи-підприємця.

Не погоджується апелянт і з висновком суду першої інстанції про незаконність податкового повідомлення-рішення від 27.04.2018р. №0-1403 та зазначає, що позивачу нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 3,20 грн. за квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61 кв.м., а не за житловий будинок, як про це зазначив суд першої інстанції.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ГУ ДФС у Миколаївській області сформовано та надіслано на адресу ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2018р. №Ф-73732-17, якою, відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів та зборів, від позивача вимагалося сплатити недоїмку в сумі 15819,54 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправною та скасування зазначеної вимоги про сплату боргу (недоїмки), виходив з того, що у відповідача відсутній акт перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, що унеможливлює встановлення джерел походження зазначеної контролюючим органом суми грошового зобов`язання. За висновками суду, службовими особами контролюючого органу було самостійно визначений обсяг грошового зобов`язання, який не пов`язано із отриманням будь-яких доходів позивачем.

Також, суд першої інстанції врахував, що згідно довідки Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 щомісяця здійснюється належне виконання зобов`язань зі сплати єдиного внеску у межах, передбачених діючим законодавством.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2018р. №Ф-73732-17 та наявність підстав для її скасування виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (ладі - Закон №2464-VI).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (стаття 2 Закону N2464-VI).

Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали загальну систему оподаткування.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем (ч.4 ст.6 Закону №2464-VI).

Законом України від 06.12.2016р. №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01.01.2017р., зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Фізичні особи - підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI).

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Частиною 7 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзаци третій, п`ятий частини 8 статті 9 Закону №2464-VI).

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону № 2464-VI органи доходів і зборів мають право, серед іншого: отримувати безоплатно від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання і від осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату єдиного внеску, а також інші відомості, необхідні для виконання органами доходів і зборів функцій, передбачених цим Законом; застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску; у разі виявлення фактів порушення порядку нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску звертатися в установленому законом порядку до відповідних правоохоронних органів; здійснювати інші функції, передбачені законодавством.

У ч.1 ст.25 Закону №2464-VI зазначено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (ч.3 ст.5 Закону №2464-VI).

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (ч.4 ст.25 Закону №2464-VI).

Наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Інструкція №449), розділ VI якої регулює порядок стягнення заборгованості з платників.

Так, відповідно до п. 1 розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів (пункт 2 розділу VI Інструкції №449).

Згідно із пунктом 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (пункт 4 розділу VI Інструкції №449).

Отже, чинним законодавством надано право податковому органу нарахувати єдиний внесок з облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів без складання акту перевірки.

Позивач є платником єдиного внеску, а відповідач вправі обчислювати суми єдиного внеску, не нараховані і не сплачені платником сум єдиного внеску, та зазначати це у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мали у 2017 - 2018 роках ФОП, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч.4 ст.4 Закону №2464-VI).

Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями, в тому числі і на час перебування в декретній відпустці, чинним законодавством не передбачено.

Колегія суддів наголошує, що позивачем не надано доказів, що він має право на звільнення від сплати єдиного внеску.

Законом України від 21.12.2016р. №1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік», установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 - 3200 грн., а Законом України від 07.12.2017р. №2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік», установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року - 3723 грн.

Оскільки позивач не виконав свого обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску, колегія суддів приходить висновку, що відповідачем правомірно, у відповідності до вимог Закону №2464-VI обчислено суми єдиного внеску, не сплачені позивачем за 2017 рік (8448,00 грн.) та три квартали 2018 року (7371,54 грн.) в загальному розмірі 15819,54 грн., про що зазначено у спірній вимозі.

Посилання позивача та суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати єдиного внеску, оскільки ним сплачено внески із заробітної плати за основним місцем роботи (страхувальник ТОВ «Теодора»), колегією суддів визнаються необґрунтованими, так як спірною вимогою йому нараховано єдиний внесок, який позивач зобов`язаний сплачувати як фізична особа-підприємець відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Щодо доводів позивача, що він не являвся фізичною особою-підприємцем, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки вони спростовуються відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зокрема, ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до лютого 2019 року перебував на обліку в податкового органу як фізична особа-підприємець, основним видом діяльності якої було надання інших індивідуальних послуг (код КВЕД 96.09).

Зауваження позивача про те, що спірна вимога складена відносно ОСОБА_1 не як щодо фізичної особи-підприємця, а фізичної особи визнаються судом необґрунтованими, оскільки вказане не впливає на обов`язок позивача сплачувати єдиний внесок, так як фактичними обставинами справи та відповідними доказами підтверджується факт його реєстрації фізичною особою-підприємцем у періоді, за який нараховано єдиний внесок.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позов ОСОБА_1 в частині його вимог про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2018р. №Ф-73732-17. А відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції про незаконність податкового повідомлення-рішення від 27.04.2018р. №0-1403 колегія суддів виходить з наступного.

Податковим повідомленням-рішенням від 27.04.2018р. №0-1403 ГУ ДФС у Миколаївській області, відповідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, нарахувало ОСОБА_1 до сплати 3,20 грн. податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками житлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування податковим органом визначено квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61 кв.м., яка, згідно відомостей Державного реєстру на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, перебуває на праві приватної власності у фізичної особи ОСОБА_1

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками житлової нерухомості, зазначивши, що у власності ОСОБА_1 перебуває житловий будинок загальною площею всього 61 м2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а не квартира. А відтак, за висновками суду, у позивача відсутня база оподаткування на підставі п. 266.4.1 ст.266 ПК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Пунктом 266.3.1 статті 266 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно п.266.3.2 ст.266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком) (п. 266.7.2. Податкового кодексу України). Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцезнаходженням об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Відповідно до п.п.266.4.1 п.266.4 ст.266 ПК України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир не залежно від їх кількості - на 60 кв.метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв.метрів;

в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв.метрів.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.08.2012р., виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 27.07.2012р. №761, є власником житлового будинку загальною площею 61 кв.м. за адресою: м.Миколаїв, вул.Нікольська, буд. 18 б/3.

Аналогічні відомості містяться у витягу про державну реєстрацію прав від 15.08.2012р. №35172596, сформованому Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації.

При цьому, з наданої ГУ ДФС у Миколаївській області інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що у власності ОСОБА_1 перебуває:

- квартира НОМЕР_2 загальною площею 61 кв.м. за адресою : АДРЕСА_1 ;

- житловий будинок загальною площею 61 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що спірним податковим повідомленням-рішенням позивачу нараховано податок саме на об`єкт житлової нерухомості - квартиру.

Колегія суддів не може погодитися з обґрунтованістю таких висновків податкового органу, оскільки як вбачається зі змісту рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.05.2012р. №545 «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради» квартирі (житловому будинку) по АДРЕСА_1 нову адресу: АДРЕСА_1 .

З вказаного слідує, що з 2015 року у ОСОБА_1 на праві власності відсутній об`єкт житлової нерухомості - квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

А відтак, враховуючи дані свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу Миколаївського МБТІ про державну реєстрацію прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у податкового органу відсутні підстави для нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками житлової нерухомості, на наявний у його власності житловий будинок по АДРЕСА_1, площа якого не перевищує площі, визначеної п.п.266.4.1 п.266.4 ст.266 ПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Оскільки при вирішенні спору в частині вимог позову про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2018р. №Ф-73732-17 судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини справи, а також порушено норми матеріального права, тому, відповідно до ст.317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції частково задовольняє таку скаргу, скасовує рішення суду від 20.03.2019р. в частині вказаних вимог ОСОБА_1 , з прийняттям в цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року в частині задоволення вимог позову про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2018р. №Ф-73732-17 - скасувати.

В цій частині прийняти по справі нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 11 червня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук