Справа № 500/897/19
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-05-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/897/19

07 травня 2019 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Хрущ В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання - Осадчука І.О.;

представника позивача - Гонти М.С.;

за відсутності представник відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання протиправними дій щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Тернопільської міської ради про визнання протиправними дій органу місцевого самоврядування щодо розгляду 22.02.2019 року проекту рішення "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0022 га за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 ", за результатами якого відповідачем не прийнято жодного з передбачених законом рішень.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є власником нерухомого майна - гаража по АДРЕСА_1 . З метою оформлення права користування земельною ділянкою для обслуговування гаража він тричі письмово звертався до Тернопільської міської ради (востаннє 29.12.2018 року) з проханням надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, подавши необхідний перелік документів. Натомість, листом заступника Тернопільського міського голови №493/08 від 15.03.2019 року його повідомлено, що на засіданні сесії Тернопільської міської ради 22.02.2019 року, рішення про надання йому дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не прийнято. Позивач вважає дії відповідача такими, що суперечать вимогам Земельного кодексу України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", тому просить суд визнати їх протиправними.

Ухвалою судді від 15.04.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 07.05.2019 року.

У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 24.04.2019 року, відповідач заперечує протиправність дій депутатів ради при розгляді проекту рішення сесії, вважає, що вони діяли у відповідності з вимогами Регламенту ради і скористалися одним із можливих варіантів голосування ("за", "проти", "утримався"), тому просить суд у задоволенні позову відмовити. Крім того, розгляд справи просить розглядати за відсутності представника міської ради.

У судове засідання 07.05.2019 з`явився представник позивача - ОСОБА_2. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав наведених у позовні заяві та просив їх задовольнити.

Розглянувши справу, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та відзив на позов, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, - суд встановив наступні обставини.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №393054266 від 27.07.2017 року, сформованого за заявою ОСОБА_1 , - 20.07.2017 року, проведено державну реєстрацію права власності позивача на гараж площею 21,5 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Підставою набуття ОСОБА_1 права власності - є рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.05.2017 року у справі № 607/1911/17, яким за позивачем визнано право власності на вказаний гараж в порядку спадкування після смерті його батька.

Позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами врегулювання питання користування земельною ділянкою під об`єктом нерухомого майна, зокрема, 01.11.2017 року та 28.04.2018 року. У обох наведених випадках за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 рішення про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою органом місцевого самоврядування - не було прийнято.

Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

29.11.2018 року позивачем, в особі його представника за довіреністю ОСОБА_5 , подано через Центр надання адміністративних послуг в місті Тернополі заяву (реєстраційний номер 388469) з проханням надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0022 га для обслуговування індивідуального гаража за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з переліком додатків до заяви були долучені: копія паспорта, реєстраційного номера облікової картки платника податків, графічні матеріали (викопіювання з чергового плану міста 1:2000, план земельної ділянки 1:500 з описом меж, на яких зазначено місце розташування та розмір земельної ділянки, копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, копія розрахунку потреби площі, копія технічного паспорту.

Факт подання вказаних документів разом із заявою до Центру надання адміністративних послуг разом із заявою підтверджений підписом адміністратора Центру на заяві. Крім того, вказаний факт відповідачем не оспорюється і в суду сумніву - не викликає.

Однак, листом заступника Тернопільського міського голови №493/08 від 15.03.2019 року, позивача повідомлено, що на засіданні сесії Тернопільської міської ради 22.02.2019 року рішення про надання ОСОБА_1 дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 - не прийнято.

У долученому до вказаного листа витягу з протоколу тридцять другої сесії Тернопільської міської ради від 22.02.2019 року зазначено результати голосування: "за" - 3, "проти" - 0, "утрималися" - 5.

Вподальшому неприйняття відповідачем рішення за наслідками розгляду порушеного ним питання - позивач оскаржив у даному позові.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступних положень чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України, статтями 26, 33, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Як передбачено п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ст. 59 Закону рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

За приписами частини десятої вказаної статті акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

За змістом ч. 1-3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Як передбачено ч. 3 ст. 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Отже, чинне законодавство чітко визначає, що обов`язковим наслідком розгляду питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою - є безумовне прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування вмотивованого рішення про надання такого дозволу або відмову у його наданні, із наведенням усіх підстав такої відмови.

Згідно з ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до п. 24.6, 29.6, 31.6 Регламенту Тернопільської міської ради сьомого скликання, затвердженого рішенням сесії ради №7/2/152 від 24.11.2015 року (із змінами та доповненнями), що розміщений на офіційному веб-сайті ради, сесія ради є повноважною, якщо на її засіданні присутні більше половини депутатів від загального складу ради (Рада складається з 42 депутатів та голови); при проведенні відкритого поіменного голосування за допомогою системи електронного голосування "Віче" формується список з результатами голосування в стандартному режимі "За", "Проти", "Утримались", "Не голосували", який зберігається в електронному архіві сесії; після голосування головуючий оголошує його підсумки: кількість голосів поданих "за", "проти", "утримались", а також висновок "рішення прийнято" або рішення "не прийнято".

Натомість, суд звертає увагу, що вказані приписи нормативно-правового акта локального характеру - не звільняють відповідача, який є органом місцевого самоврядування та, відповідно, суб`єктом розпорядження землями, - від визначеного ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України обов`язку розглянути клопотання (заяву) позивача та прийняти за наслідками розгляду порушеного питання - одне з рішень, обов`язковість прийняття яких чітко встановлена ч.3 ст. 123 ЗК України: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні.

Положення вказаного Регламенту визначають лише процедуру голосування, поряд з цим - не враховують особливості прийняття органом місцевого самоврядування рішень за заявами (клопотаннями), що розглядаються за процедурою надання адміністративних послуг.

Суд звертає увагу на те, що позивач звернувся до Тернопільської міської ради саме за процедурою отримання адміністративної послуги, яка передбачає перевірку поданого позивачем пакету документів уповноваженою службової особою Центру надання адміністративних послуг у місті Тернополі.

Водночас, ані на стадії прийняття документів у Центрі надання адміністративних послуг, ані на стадії опрацювання виконавчими органами ради - будь-яких усних чи письмових зауважень до їх форми, змісту, повноти та достовірності посадовими та службовими особами відповідача не висловлено.

Як наслідок, Відділом земельних ресурсів підготовлено і винесено на розгляд сесії проект рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який пройшов процедуру погодження постійною комісією міської ради з питань містобудування.

Даний проект за змістом передбачав позитивне вирішення заяви (клопотання) позивача.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування".

Принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 10 Закону України "Про адміністративні послуги" граничний строк надання адміністративної послуги визначається законом. У разі якщо законом не визначено граничний строк надання адміністративної послуги, цей строк не може перевищувати 30 календарних днів з дня подання суб`єктом звернення заяви та документів, необхідних для отримання послуги. У разі надання адміністративної послуги суб`єктом надання адміністративних послуг, який діє на засадах колегіальності, рішення про надання адміністративної послуги або про відмову в її наданні приймається у строк, визначений частиною першою або другою цієї статті, а в разі неможливості прийняття зазначеного рішення у такий строк - на першому засіданні (слуханні) після закінчення цього строку.

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України результатом надання адміністративної послуги - є рішення міської ради про надання дозволу на розроблення (складання) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивована відмова. При цьому закон встановлює місячний строк розгляду клопотання про надання такого дозволу, який відповідачем не дотримано, адже жодне з вказаних рішень до цього часу - не прийнято, що стало підставою звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав.

З урахуванням дати реєстрації заяви позивача (29.11.2018 року) рішення за наслідками її розгляду підлягало прийняттю до 29.12.2018 року.

Із закінченням місячного строку розгляду заяви, у зв`язку з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень починається відлік строку звернення до адміністративного суду, який з огляду на вимоги ст. 123 КАС України позивачем дотримано.

У спірних правовідносинах, пов`язаних із реалізацією суб`єктом владних повноважень своєї компетенції у сфері землекористування, свобода розсуду суб`єкта владних повноважень при розгляді поданого особою клопотання про надання дозволу в порядку статей 118 або 123 Земельного кодексу України обтяжена (звужена) фактом розташування належного суб`єкту звернення на праві власності об`єкта нерухомості на земельній ділянці, щодо оформлення прав на яку подано клопотання.

Позивач є власником нерухомого майна, яке розташовано на земельній ділянці, щодо якої ним подано клопотання про отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою для юридичного оформлення існуючого права користування.

Такий варіант поведінки відповідача як бездіяльність, що полягає у неприйнятті рішення про надання дозволу або вмотивованої відмови, законом не передбачений, а тому є протиправним.

Протиправна бездіяльність Тернопільської міської ради, за висновком суду, зумовлена помилковим розумінням змісту та меж дискреційних повноважень ради.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє.

У Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, зазначається, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

У справі, що розглядається адміністративним судом за позовом ОСОБА_1 , повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом.

Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл.

Ці повноваження та порядок їх реалізації, в силу вимог чинного законодавства, - передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження - не є дискреційними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а, від 29.03.2018 року у справі №816/303/16, від 22.12.2018 року №804/1469/17, від 06.03.2019 року №1640/2594/18 та ін.

Відповідно до ч. 5,6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Христов проти України" (Khristov v.Ukraine, заява № 24465/04, рішення від 19.02.2009 року, п. 33) повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенцію) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02), п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; а винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року в справі "Чуйкіна проти України" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, заява №28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom, пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Таким чином, кожному гарантується право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, - зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт неправомірних рішень, дій чи протиправної бездіяльності.

Відповідно до п. 2, 4 та 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача- суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки за (заявою) клопотанням позивача рада не прийняла жодного рішення, чим допустила протиправну бездіяльність, суд, окрім задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка не дає можливості в повній мірі захистити та відновити порушені права та інтереси позивача, - вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог, та обрати дійсно належний спосіб захисту прав позивача, які порушені відповідачем.

Тому, з метою забезпечення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернулась до суду, та з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, виходячи з наведених вимог законодавства та вказаних рішень Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, про необхідність за наслідками розгляду даного спору зобов`язати відповідача на найближчій черговій сесії міської ради повторно розглянути питання про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0022 га за адресою АДРЕСА_1 , - з прийняттям відповідного рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким, згідно вимог чинного законодавства, відповідно, має стати рішення про надання такого дозволу або відмову у його наданні, - з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

При цьому, суд звертає увагу, що, як вже було зазначено вище, порядок розгляду такого клопотання (заяви) та вичерпний перелік підстав для відмови передбачено ст. 123 Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судовий збір позивач сплатив у сумі 768 грн. 40 коп., як за одну вимогу немайнового характеру, яка підлягає задоволенню. Відтак, судові витрати в частині сплаченого ним судового збору, підтверджені долученою до матеріалів справи квитанцією про сплату від 10.04.2019 № 88034, належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Тернопільської міської ради сьомого скликання, яка полягає у неприйнятті на тридцять другій сесії міської ради від 22.02.2019 року одного з передбачених законом рішень за наслідками розгляду питання про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0022 га за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Зобов`язати Тернопільську міську раду на найближчій черговій сесії міської ради повторно розглянути питання про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0022 га за адресою: АДРЕСА_1 , та за результатами розгляду даного питання - прийняти відповідне рішення згідно вимог чинного законодавства з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

4. Стягнути з Тернопільської міської ради, за рахунок її бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 документально підтверджений судовий збір у розмірі 768,40 грн., сплачений відповідно до квитанції №88034 від 10.04.2019 року.

Реквізити сторін:

Позивач/стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач/боржник: Тернопільська міська рада, адреса: вул. Листопадова, 5, місто Тернопіль, 46001, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 травня 2019 року.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.