Справа № 1340/5188/18
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/5188/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року

м. Львів

зал судових засідань №14

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сакалоша В.М.;

секретаря судового засідання Гулкевича В.О.,

за участю:

позивача 1 ОСОБА_1 ,

позивача 2 ОСОБА_2 ,

представника позивачів ОСОБА_3 ,

представника відповідачів Сагайдака М.С.,

перекладача Антоненко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засідання адміністративну справу за позовом громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - позивач 1) та ОСОБА_2 (далі - позивач 2) звернулися з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області, відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі ДМС України, відповідач 2) з вимогами:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №378-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №381-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області в частині нероз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішення.

Ухвалою судді від 06.11.2018 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче судове засідання. Також витребувано від Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області належним чином засвідчені копії матеріалів особових справ позивачів, та оскаржуваних рішень Державної міграційної служби України №378-18 від 22.10.2018 та №381-18 від 22.10.2018.

На обгрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначено наступне

Позивачі - громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які будучи подружжям, разом з двома неповнолітніми дітьми, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань за їх політичну діяльність та релігійні погляди, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишили та не можуть повернутися до країни походження Російської Федерації.

Зокрема, позивачі вказали про свою належність до партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та сповідування релігії іслам з суворим дотриманням усіх постулатів даної релігії. Позивачі побоюються кримінального переслідування у випадку повернення до Російської Федерації. Ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями в Російській Федерації кожен день погіршується і це підтверджується інформацією з країни походження.

Позивачі зазначають, що в Україні ними подано до територіального органу Державної міграційної служби України належним чином оформлені та обґрунтовані заяви-анкети про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

01.11.2018 позивачі особисто отримали повідомлення ГУ ДМС України у Львівській області №143 та №144 від 31.10.2018 про відмову у визнанні біженцями або особами що потребують додаткового захисту, на підставі рішень ДМС України №378-18 та №381-18 від 22.10.2018.

Позивачам було відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених п.п.1 ч.1 ст.1 Закону України (далі - ЗУ) «Про біженців та осіб, які потребують додаткового тимчасового захисту».

При цьому всупереч законодавству України позивачам не був роз`яснений порядок оскарження та причини відмови. Таким чином дії Головного управління Державної міграційної служби України грубо порушують вимоги законодавства, а оскаржувані рушення є протиправними, необґрунтованими, та таким що підлягають скасуванню. Також, на думку позивачів, оскаржувані рішення суперечать ст. 28 Конституції України та положенням ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року.

29.11.2018 Державною міграційною службою України подано відзив на позовну заяву. У своєму відзиві використовуючи надані процесуальним законом права відповідач 2 заперечує проти позову виходячи з наступного.

За результатами розгляду заяв та матеріалів особових справ позивачів, проведених співбесід, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що заявники не підлягають під критерії визначення осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено відповідними висновками. Рішеннями ДМС України від 22.10.2018 позивачам відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Крім того матеріали особових справ позивачів, свідчать про те, що останні є членами політичної партії Партія ісламського визволення (Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі), яка згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 №ГКПИ 03-116, визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

Відповідач 2 зауважує, що посилання на загальну ситуацію щодо стану недотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачам буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, принизливого поводження чи покарання. З вищевикладеного вбачається, що відсутні підстави для прийняття рішення про визнання позивачів особами, які потребують додаткового захисту.

Відповідачем ДМС України відзиву на позовну заяву до суду не подано.

26.02.2019 судом отримана відповідь на відзив та клопотання про виклик свідків.

У відповіді на відзив позивачі наполягають на задоволенні позовних вимог. Вважають, що у відзиві відповідач 2 не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. Враховуючи обставини справи позивачі вважають що визнання їх біженцями та особами які потребують додаткового захисту забезпечить належний захист їх прав.

Ухвалами суду без виходу до нарадчої кімнати від 14.03.2019 суддя задовольнив клопотання представника позивачів про виклик свідків у судове засідання по розгляду справи по суті, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні 23.05.2019 підтвердили, що позивачі є членами організації «Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі» і у випадку їх повернення до Російської Федерації вони можуть стати жертвами переслідувань за їх політичну діяльність та релігійні погляди.

Представник позивачів надав додаткові пояснення у яких звернув увагу суду на те, що позивачі є громадянами Російської Федерації та приїхали в Україну через обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі». За фактом членства в вищезгаданій організації проти позивача 1 було порушено кримінальну справу за участь в терористичній організації, що є прикладом боротьби з опозиційними та непідконтрольними російській владі рухами. Свої доводи обґрунтовував посиланням на письмові докази, які подавались при зверненні до ГУ ДМС України у Львівській області, і які ДМС України не були взяті до уваги. Просив позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні позивачі наполягли на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечив. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивачів та представників сторін, покази свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи суд виходив з наступного.

Позивачами не заперечується та встановлено із матеріалів справи, що вони звернулися із заявами про визнання їх біженцями та особами, які потребують додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області.

З матеріалів особової справи №2017DO0107 встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Нижньовартовськ, Ханти-Мансійського автономного округу, Тюменської області, Російської РФСР, СРСР, є громадянином Російської Федерації, за етнічною належністю башкир, за віросповіданням мусульманин, одружений, має двох дітей. Дані про особу встановлені на підставі паспорта громадянина Російської Федерації НОМЕР_3, виданого 06.04.2005 та паспорта громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон № НОМЕР_1 виданого 18.11.2014 відділом ФМС 86001. У 2004 році позивач 1 став членом партії «Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі».

З матеріалів особової справи № 32017OD0110 встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася у смт. Чімши, Республіки Баршкостан, Російської Федерації, є громадянкою Російської Федерації, за національністю татарка, за віросповіданням мусульманка, заміжня, має двох дітей. Дані про особу встановлені на підставі паспорта громадянки Російської Федерації НОМЕР_4, виданого 18.11.2014 відділом ФМС 86001. В 2012 році позивач 2 вступила до партії «Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі».

Між позивачами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 , виданого 18.11.2014. У шлюбі виховують двох дітей: сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньку - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач 1 покинув Російську Федерацію, нелегально перетнувши російсько-український кордон 23березня 2017 року, поза пунктом пропуску. Після чого дістався до м. Києва, а пізніше до м. Одеси.

Позивач 2 разом з дітьми прибула на територію України 04.05.2017, легально, літаком з пересадкою в Білорусії до м. Києва, а потім до м. Одеси.

Разом з дітьми позивачі проживали за адресою: АДРЕСА_1.

31.07.2017 позивач 1 звернувся із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУДМС України в Одеській області. 11.08.2017, відповідно до ст.8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви.

У свою чергу позивач 2 звернулася з аналогічною заявою 07.08.2019.

22.08.2017 , з тих самих підстав їй теж було відмовлено у визнанні біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання Постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2018 ГУ ДМС України в Одеській області зобов`язано прийняти рішення про оформлення документів відносно громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В подальшому за письмовими заявами позивачів у зв`язку з їхнім переїздом на постійне місце проживання у Львівську область, на виконання листів-погодження ДМС України, особові справи №2017DO0107 та № 32017OD0110 переведені та поставлені на облік ГУ ДМС України у Львівській області.

Позивачі з дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_2 , де винаймають помешкання.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви позивачі звернулися з заявами-анкетами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту до ГУ ДМС України у Львівській області.

У своїх заявах-анкетах позивачі покликаються на те, що у країні громадянської належності зазнали переслідувань через своє активне членство у політичні партії «Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі» в основі якої лежить іслам, а цілями та завданнями є відродження ісламських понять та ісламського укладу життя серед мусульман. Позивач 1 являється рядовим членом партії, повідомив, що в РФ він був засуджений згідно вироку Приволзького окружного воєнного суду від 22.02.2017 до позбавлення волі умовно та покарання у вигляді штрафу у розмірі 150 тис. рублів. Позивач 2 є ученицею даної партії. Оскільки загальна ситуація з дотриманням прав людини в Російській Федерації після залишення її позивачами не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, за якими раніше переслідувався позивач 1, посилилась, вважають цілком обґрунтованими свої побоювання зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії. Окрім того, вказали, що згідно з інформацією, взятої з незалежних джерел, в Російській Федерації широко практикуються переслідування за ознакою віросповідання, зокрема, за віросповідання ісламу.

ГУ ДМС України у Львівській області розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачам статусу біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 11.07.2016 №153 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Позивачу 1 надана довідка про звернення за захистом в Україні №007963 від 31.07.2017.

Позивачу 2 надана довідка про звернення за захистом в Україні №007967 від 07.08.2018.

Управління Служби безпеки України у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивачів не може бути визнано біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

За результатами розгляду особових справ позивачів, проведених співбесід з позивачами, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що дані громадяни Російської Федерації не підпадають під критерії визначення осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновками про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

Вказані висновки та матеріали особових справ позивачів(№2017DO0107 та № 32017OD0110) були скеровані до Державної міграційної служби України для прийняття рішення по суті.

Рішенням ДМС України від 22.10.2018 № 378-18 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.11.2018 Головним управлінням ДМС України у Львівській області повідомлено позивача 1 щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення № 137 від 10.09.2018).

Рішенням ДМС України від 22.10.2018 № 381-18 громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженкою або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.11.2018 Головним управлінням ДМС України у Львівській області повідомлено позивача 2 щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (повідомлення № 144 від 31.10.2018).

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивачі звернулись з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір суд керується таким.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI. (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п.1 ч.1ст.1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI(в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст.5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.5 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пункт 56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р., які стосуються статусу біженців) виданих УВКБ ООН говорить, що надмірне кримінальне переслідування, покарання нерівнозначне проступку, притягнення до відповідальності за законодавством, яке не відповідає загальновизнаним нормам захисту прав людини є формою переслідувань. В таких випадках згідно вищевказаного документу слід звертатись до національного законодавства країни притулку, в даному випадку до законодавства України.

Частиною 2 ст.13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені п.1 ст.1 Закону №3671, беручи до уваги роз`яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 п. «A» ст. 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, п.4 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 цього ж Закону (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені ст. 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підстави відмови позивачам у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, вказані у відповідному висновку ГУ ДМС України у Львівській області від 02.01.2018.

Як вказано у рішеннях від 22.10.2018 № 378-18 та №381-18 ДМС України позивачам відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, оскільки стосовно них відсутні умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Водночас, як видно з матеріалів справи, зібраних доказів та інформації по країні походження, у разі повернення у Російську Федерацію позивачам буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Дана підстава підпадає під перелік підстав для надання додаткового захисту згідно до п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Побоювання позивачів зазнати шкоди у разі повернення до Росії пов`язані із їх діяльністю як членів міжнародної ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір Аль-Ісламі», яка визнана рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 року терористичною організацією з забороною її діяльності на території Російської Федерації.

Щодо діяльності вищезгаданої політичної партії суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Політична партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення ») є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою її діяльності є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливою є розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників.

Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю . Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Допитаний у судовому засіданні свідок, який є головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні, зазначив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні).

«Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні «Хізб ут-Тахрір аль- Ісламі » не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу , Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно -Східної Азії ). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія , Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами.

За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль- Ісламі » звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія.

Розпорядженням Уряду Російської Федерації №1014-р. від 14.07.2006 «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску «Российской газеты» № 4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17 у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/ org /sc/ suborg/ ru/ sanctions/ 1267/ agsanctionslist). «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

З огляду на наведене, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є не пов`язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Доцільно звернути увагу і на те, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Встановлені судом обставини свідчать, що переслідування громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рамках чинного законодавства країни їх походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації суперечить самій суті «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та відношенню до цієї організації у розвинутих демократичних країнах і законодавству України.

Аналізуючи ситуацію з правами людини в Російській Федерації, суд приходить до висновку, що у випадку повернення позивачів до країни громадянської належності їх життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в них є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвами переслідувань через політичні та релігійні причини.

Позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивачі зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачами не покращилася, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 ч.1ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» понять «додаткового захисту» та «особи, яка потребує додаткового захисту», суд дійшов до переконання, що ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 , є особами, які потребують захисту, оскільки вони змушені прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі в країні громадянської належності.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відносно позивачів відповідачами не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на отримання статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту.

Суд вважає, що приймаючи оскаржувані рішення, відповідачами належним чином не було досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачами в заявах про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Російській Федерації й не спростовано можливості загрози життю позивачів, їх безпеці чи свободі в країні громадянської належності в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Отже, при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем 2 не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим оскаржувані рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваних рішень від 22.10.2018 за № 378-18 та №381-18 про відмову у визнанні громадян Російської Федерації біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачами обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справах заявників.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірних рішень відповідач 2 не подав, натомість такі прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд дійшов висновку, що спірні рішення ДМС України від 17.08.2018 за № 257-18 та № 258-18 про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають ефективному судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування таких рішень.

Щодо позовних вимог позивачів про зобов`язання ДМС України визнати громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає таке.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України у постанові, від 03.02.2016 року, справа №826/72/15, номер судового рішення в ЄДРСРУ 55953479, від 16.09.2015 року у справі № 826/4418/14.

Термін "дискреційні повноваження" означає повноваження, що залишають адміністративному органу деяку міру свободи що стосується рішення, яке буде прийнято, що дозволяє йому вибрати з кількох юридично допустимих рішень, те, яке найбільше підходить (Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді).

Суд у даній справі керується ч. 3 ст.245 КАС України, де встановлено , що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у зв`язку з чим слід зобов`язати саме Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання позивачів біженцями.

Відповідно до ч. 1ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами у справі є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства та з огляду на положення ст. 77 КАС України, обов`язок доказування покладається в даному випадку на відповідачів.

Відповідачами не доведено правомірності оскаржених рішень, в зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, відповідають вимогам Закону та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, що підтверджується дослідженими належними та допустимими доказами, відтак, адміністративний позов слід задовольнити.

Згідно з ч.5 ст.139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивачів звільнено від сплати судового збору, а відповідачами не понесені судові витрати, відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов громадян Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправними і скасування рішень, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №378-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №381-18 від 22.10.2018 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України (вул.Володимирська, буд. 9,м. Київ,01001, ) вирішити питання про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення №378-18 від 22.10.2018 та рішення №381-18 від 22.10.2018.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 12.06.2019.

Суддя В.М.Сакалош