Справа № 300/959/19
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2019 р. справа № 300/959/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - Гундяка В.Д.

секретар судового засідання Бунич Т.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Твардовського С.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Калуської районної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

03.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Калуської районної ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржений наказ підлягає скасуванню, як такий, що прийнятий без правових підстав та з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема положень Закону України «Про запобігання корупції» та Кодексу Законів про працю України.

Ухвалою суду від 07.05.2019 року відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідач скористався правом подання відзиву на позов, який надійшов до суду 27.05.2019 року. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечив та просив суд в задоволенні позову відмовити з урахуванням тієї обставини, що звільнення позивача здійснено у повній відповідності до законодавства України. Зазначив, що оскільки відбулося скорочення штатної чисельності виконавчого апарату районної ради на 4 одиниці, а ОСОБА_2 мала переважне право на зайняття посади начальника відділу з питань звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності, інших вакантних посад не було, то позивач 08.04.2019 року була звільнена з роботи правомірно.

В поданій суду відповіді на відзив позивач зазначила, що вона підвищувала кваліфікацію на короткострокових курсах, що на її думку, свідчить про наявність у неї рівнозначної освіти з ОСОБА_2 . Крім того вказала, що зважаючи на наявність у неї вищого рангу посадової особи, більшого стажу роботи, відзнак голови обласної ради її кваліфікаційний рівень є вищий ніж у ОСОБА_2 .

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала з мотивів, викладених в адміністративному позові та відповіді на відзив. Зазначила, що її звільнено із займаної посади незаконно, за відсутності правових підстав, визначених чинним законодавством України. Вказала, що оскаржений наказ відповідачем винесено в порушення її переважного права на залишення на роботі. Крім того, відповідач не запропонував їй будь-якої іншої посади. Вважає, що відповідно до ст.235 КЗпП України вона підлягає поновленню на посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У вступному слові представник відповідача позов не визнав з мотивів, наведених у відзиві на позов. Зазначив, що згідно Протоколу №3 загальних зборів трудового колективу виконавчого апарату Калуської районної ради від 27.02.2019 року, виходячи з відсутності у позивача відповідної освіти та наявності обставин, що передбачають гарантоване право іншим особам на залишення на роботі, позивач не могла претендувати на зайняття посад, утворених в результаті реорганізації. Вважає, що з урахуванням даних обставин ОСОБА_1 правомірно звільнено із займаної посади на підставі ст.40 КЗпП України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши вступні слова позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.01.1996 року проходила публічну службу в Калуській районній раді на різних посадах. З 01.07.2007 року відповідно до розпорядження за №34-п від 29.12.2006 року позивач обіймала посаду начальника організаційного відділу.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії розпорядження за №2-к від 05.02.2019 року про зміни в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників виконавчого апарату районної ради працівників виконавчого апарату районної ради було попереджено про зміни в організації праці та можливе наступне вивільнення. Як вбачається з копії листа-ознайомлення, дослідженого судом в якості письмового доказу, позивач ознайомились із вищевказаним розпорядженням 05.02.2019 року (а.с.84-87).

21.02.2019 року на пленарному засіданні 21 сесії Калуської районної ради рішенням за №308-21 було затверджено структуру виконавчого апарату районної ради та визнано таким, що втратило чинність рішення відповідача від 21.04.2016 року за №47-4. Таким чином штатна чисельність працівників виконавчого апарату районної ради була скорочена на 4 одиниці, що підтверджується дослідженою в судовому засіданні копією даного рішення (а.с. 11-14).

Згідно протоколу загальних зборів трудового колективу виконавчого апарату Калуської районної ради за №3 від 27.02.2019 року трудовий колектив запропонував в тому числі і позивачу звернутись із заявою про надання відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому було визначено осіб, які мають переважне право на залишення на роботі (а.с.88-89).

Розпорядженням Калуської районної ради за №11-к від 08.04.2019 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади (а.с.9).

Суд погоджується з правомірністю прийнятого відповідачем розпорядження з огляду на нижчевикладане.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини щодо проходження служби в органах місцевого самоврядування, врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому у спірних правовідносинах пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Спеціальним законодавством, що визначає правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування є Закон України "Про службу в органах місцевого самоврядування" у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 20 вищевказаного Закону визначено підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування.

Зокрема зазначено, що служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України, а також на підставі загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Таким чином, процедура звільнення посадових осіб органів місцевого самоврядування регулюється і нормами КЗпП.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього ж Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

В судовому засіданні встановлено, що внаслідок реорганізації вакансії у апараті Калуської районної ради були відсутні, так як жодних штатних посад внаслідок зазначеної реорганізації не введено, а кількість штатних одиниць зменшено з 16 до 12.

Судом встановлено, що посади начальника відділу правової, кадрової та інформаційної роботи та головних спеціалістів цього відділу та відділу з питань звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності правомірно не були запропоновані позивачу, оскільки переважне право на зайняття даних посад мали інші особи, а тому дані посади і були запропоновані цим працівникам.

Одночасно начальнику відділу правового та інформаційного забезпечення ОСОБА_3 відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України було гарантоване право на залишення на роботі.

Такі ж гарантії, передбачені ч.3 ст.184 КЗпП України, підлягали до застосування щодо головного спеціаліста ОСОБА_4 .

Водночас, згідно норм Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» не підлягала звільненню у зв`язку із скороченням штатної чисельності і ОСОБА_5

Переважне право на залишення на роботі у відповідності до приписів ст.42 КЗпП України мали також ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Крім того у ОСОБА_1 була відсутня юридична освіта, що є обов`язковою для зайняття посади начальника відділу правової, кадрової та інформаційної роботи.

При цьому, як вбачається з позовної заяви та наданих позивачем в ході судового розгляду даної справи пояснень, ОСОБА_1 не погоджується із призначенням на посаду начальника відділу звернень, діловодства та забезпечення депутатської діяльності ОСОБА_2 , як такої, що має переважне право на залишення на роботі відносно позивача.

Положеннями частини першої статті 42 КЗпП передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 у 2001 році закінчила Тернопільську академію народного господарства і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Фінанси», у 2003 році отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Державна служба» та здобула кваліфікацію магістра з державної служби.

В той же час, позивач у 1989 році закінчила Івано-Франківський державний педагогічний інститут ім.В.Стефаника за спеціальністю «Історія» та здобула кваліфікацію «вчитель історії та суспільствознавства».

Крім того, і позивач, і ОСОБА_2 проходили короткострокові курси підвищення кваліфікації.

На переконання суду, дані обставини свідчать про наявність у ОСОБА_2 вищого освітньо-кваліфікаційного рівня ніж у позивача.

При визначенні продуктивності праці позивача та ОСОБА_2 судом взято до уваги, що до жодної із них дисциплінарні стягнення не застосовувались.

В той же час, відповідно до наявних в матеріалах справи та досліджених судом в якості письмових доказів копій розпоряджень Калуської районної ради за №28-к від 20.09.2018 року за вересень 2018 року ОСОБА_2 премійовано у розмірі 40 відсотків посадового окладу, а позивача - 20 відсотків посадового окладу; № 32-к від 22.10.2018 року за жовтень 2018 року, №39-к від 21.11.2018 року за листопад 2018року - 50% та 30% відповідно; №1-к від 22.01.2019 року за січень 2019 року, №3-к від 22.02.2019 року за лютий 2019 року, №6-к від 22.03.2019 року за березень 2019 року - 30% та 20% відповідно.

Таким чином на переконання суду, преміювання ОСОБА_2 протягом тривалого проміжку часу у більшому розмірі ніж у позивача беззаперечно свідчить про більшу продуктивність праці саме ОСОБА_2 .

Одночасно, відповідно матеріалів дослідженої судом особової справи ОСОБА_2 , зокрема наявної в даній справі довідки серії АВ за №0585202 від 31.08.2015 року, чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_9 є інвалідом 3 групи.

За правилами частини другої статті 42 КЗпП при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання про наявність у ОСОБА_2 переважного права на залишення на роботі відносно позивача.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що оскільки у відповідача дійсно мали місце скорочення чисельності та штату працівників, Калуською районною радою додержано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, була відсутня можливість переведення позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, про наступне вивільнення працівник був належним чином попереджений, звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України проведено у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі статті 129-1 Конституції України, ст. 20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", ст.40, 42, 49-2 Кодексу Законів про працю України, керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Згідно ст.255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач: Калуська районна рада, , вул. Шевченка, буд. 6, м. Калуш, Івано-Франківська область, 77300.

Рішення складене в повному обсязі 11.06.2019 року.

Суддя Гундяк В.Д.