Справа № 260/18/19
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/3516/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Мукачівської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року, головуючий суддя Іванчулинець Д.В., ухвалене о 14:52 год. у м. Ужгороді, повний текст якого складено 23.01.2019 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Мукачівської міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Мукачівської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Мукачівської міської ради від 30.08.2018 року № 1120 «Про передачу земельних ділянок у власність» в частині відмови у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 ; зобов`язати Мукачівську міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки у АДРЕСА_1 , площею 0,08 га, для ведення індивідуального садівництва, з кадастровим номером НОМЕР_1 та передати ОСОБА_1 безоплатно із земель комунальної власності у приватну власність вказану земельну ділянку.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що підпунктом 3) пункту 1. рішення 67 сесії 6 скликання № 1255 Мукачівської міської ради від 27.11.2014 року «Про передачу, надання, вилучення земельних ділянок громадян м. Мукачева» позивачу надано дозвіл на розроблення проекту відведення цієї земельної ділянки у приватну власність, площею 0,08 га, для ведення індивідуального садівництва. Ним виконано всі вимоги законодавства, зокрема, і погоджено межі із суміжними землекористувачами, одним з яких є саме відповідач. Для затвердження розробленого проекту землеустрою до відповідача ним була подана відповідна заява, разом з проектом землеустрою, витягом з ДЗК, та копіями особистих документів. Тим не менш, Мукачівська міська рада рішення по заяві позивача тривалий час не приймала, хоча законом визначено двотижневий строк для прийняття рішення за такою заявою. Листом від 01.03.2017 року № Р-13/05-08 позивача повідомлено, що дійсно, рішення про затвердження проекту землеустрою не приймалось. Позивач, вважаючи таку бездіяльність, яка виразилась у неприйняття рішення відповідача безпідставною та незаконною, і такою, що порушує законні права та інтереси позивача в частині реалізації права на землю, звернувся до суду з позовною заявою про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24.11.2017 року позовні вимоги задоволено. Разом з тим, відповідач добровільно не виконував вищевказане рішення. Тоді позивач звернувся до відповідача із повторною заявою про затвердження проекту землеустрою, яке було винесено на розгляд сесії, і незважаючи на наявність рішення суду, яке набрало законної сили, і у якому було зазначено про неправомірність дій відповідача, останнім 30.08.2018 року було винесено рішення № 1120 «Про передачу земельних ділянок у власність», яким пунктом 5 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення ділянки у власність, зокрема, позивачу (згідно додатку до цього рішення). Також звертає увагу, що відповідач посилається у своїй відмові на невідповідність плану зонування. Разом з тим, позивач зазначає, що як вбачається із листа відповідача від 01.03.2018 року № Р-13/05-08, рішенням Мукачівської міськради від 31.03.2016 року № 154 затверджено план зонування території міста Мукачево «Зонінг». Тобто, даний план затверджено через тривалий час після надання позивачу дозволу на розробку технічної документації на землю (27.11.2014 року), через більше ніж рік після отримання позивачем витягу з ДЗК (15.01.2015 року) і навіть через кілька місяців після подання позивачем на розгляд сесії заяви про затвердження проекту землеустрою (15.11.2015 р.).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення Мукачівської міської ради від 30.08.2018 року № 1120 «Про передачу земельних ділянок у власність» в частині відмови у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 ; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та Мукачівська міська рада оскаржили його в апеляційному порядку, які, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову.

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що при зверненні до відповідача з приводу затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та безоплатної передачі у власність земельної ділянки, позивач, як фактичний користувач земельної ділянки, мав правомірні очікування на реалізацію свого законного права на затвердження свого проекту землеустрою та отримання земельної ділянки у власність. Однак відповідач проігнорував законні права та інтереси позивача. Відтак адміністративний позов підлягає задоволенню.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги Мукачівська міська рада зазначає те, що на момент прийняття оскарженого рішення щодо відведення земельної ділянки у власність висновок відділу архітектури та містобудування ВК Мукачівської МР втратив свою чинність, а відтак документи щодо прийняття відповідного рішення подані позивачем не в повному обсязі, оскільки не містили необхідних висновків. Крім цього просить суд закрити провадження у справі, оскільки даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а відповідача частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач кілька років користується земельною ділянкою в

АДРЕСА_1 пункту 1 рішення 67 сесії 6 скликання № 1255 Мукачівської міської ради від 27.11.2014 року «Про передачу, надання, вилучення земельних ділянок громадян м. Мукачева» позивачу надано дозвіл на розроблення проекту відведення цієї земельної ділянки у приватну власність, площею 0,08 га, для ведення індивідуального садівництва.

Позивачем укладено договір на розроблення проектної документації із Державним підприємством «Закарпатгеодезцентр». Проектною організацією виготовлено відповідний проект землеустрою, який відповідає вимогам законодавства, зокрема, і погоджено межі із суміжними землекористувачами, одним з яких є саме відповідач.

Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2 :0157), відомості про неї внесено до Публічної кадастрової карти, позивачу надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.01.2015 року.

Щоб затвердити розроблений проект землеустрою, позивачем до відповідача була подана відповідна заява, разом з проектом землеустрою, витягом з ДЗК, та копіями особистих документів.

Мукачівська міська рада рішення по заяві позивача тривалий час не приймала, хоча законом визначено двотижневий строк для прийняття рішення за такою заявою.

Листом від 01.03.2017 року № Р-13/05-08 позивача повідомлено, що рішення про затвердження проекту землеустрою не приймалось.

Позивач, вважаючи таку бездіяльність, яка виразилась у неприйняття рішення відповідача безпідставною та незаконною, і такою, що порушує законні права та інтереси позивача в частині реалізації права на землю, звернувся до суду з позовною заявою про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2017 року позовні вимоги задоволено, визнано протиправною бездіяльність Мукачівської міської ради щодо неприйняття рішення по заяві ОСОБА_1 від 15.11.2015 р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; зобов`язано Мукачівську міську раду винести на розгляд чергової сесії та належним чином вирішити в порядку, передбаченому чинним законодавством України, питання щодо затвердження проекту землеустрою ОСОБА_2 Олександра ОСОБА_3 щодо відведення земельної ділянки у власність у АДРЕСА_1 , площею 0,08 га, для ведення індивідуального садівництва, з кадастровим номером НОМЕР_1 .

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2018 року вищевказане рішення залишено без змін, і таким чином, із зазначеної дати воно набрало законної сили.

Відповідачем не вирішувалось та не виносилось на розгляд чергової сесії питання щодо затвердження проекту землеустрою, відтак позивач звернувся до відповідача із повторною заявою про затвердження проекту землеустрою, яке було винесено на розгляд сесії та останнім 30.08.2018 року було винесено рішення № 1120 «Про передачу земельних ділянок у власність», яким пунктом 5 відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення ділянки у власність, зокрема, позивачу.

У своїй відмові відповідач посилався на невідповідність плану зонування.

Вважаючи таку відмову протиправною позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржене рішення Мукачівської міської ради порушує конституційні права позивача в частині реалізації права на землю, оскільки відповідно статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, однак суд не вправі перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які за законодавством віднесенні до компетенції іншого органу державної влади.

Такі висновки суду першої інстанції частково відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України). Порядок безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац другий частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України).

Частиною восьмою статті 118 Земельного кодексу України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України.

Відповідно до вимог статті 186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи. Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

Відповідно до частин дев`ятої - одинадцятої статті 118 Земельного Кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Отже передумовою для прийняття органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність є наявність погодженого визначеними статтею 186-1 Земельного Кодексу України органами проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у власність. При цьому орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування до повноважень якого належать питання передачі земельних ділянок державної або комунальної власності у власність на стадії затвердження проекту землеустрою не наділений дискреційними повноваженнями, оскільки єдиною підставою для відмови затвердити такий проект є відсутність погоджень органів, визначених статтею 186-1 Земельного Кодексу України.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що із аналізу статті 118 Земельного кодексу України можна дійти висновку, що на стадії отримання погодженого у встановленому порядку проекту землеустрою, не передбачено повноважень щодо відмови у затвердженні такого проекту землеустрою. Таким чином, Мукачівська міська рада протиправно відмовила позивачу у затвердженні проекту землеустрою, оскільки відповідач відповідно до частини дев`ятої статті 118 Земельного кодексу України зобов`язаний затвердити погоджений в законному порядку проект землеустрою.

Таким чином, вірним є висновок суду попередньої інстанції про те, що оскаржене рішення Мукачівської міської ради порушує конституційні права позивача в частині реалізації права на землю, а позивач, як фактичний користувач земельної ділянки, мав правомірні очікування на реалізацію свого законного права на затвердження свого проекту землеустрою та отримання земельної ділянки у власність.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що частиною 4 статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення .

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду про те, що викладені у оспорюваному рішенні відповідача мотиви не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою.

Аналогічна правова позиція при вирішенні подібних спорів викладена в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №818/1976/17.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку щодо задоволення вимоги про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою, в цьому випадку не буде втручанням суду в дискреційні повноваження Мукачівської міської ради, а буде обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки відповідач протиправно відмовив позивачу з формальних підстав, не передбачених діючим законодавством, так як подання позивачем на затвердження розробленого та погодженого у встановленому законом порядку проекту землеустрою не передбачало можливості прийняття відповідачем будь - яких інших рішень, оскільки на стадії затвердження проекту землеустрою відповідач вправі був відмовити в його затвердженні лише з єдиної підстави - за відсутності відповідних погоджень. В цьому випадку єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов`язання Мукачівську міську раду затвердити проект землеустрою та передати безоплатно із земель комунальної власності у приватну власність земельну ділянку. Дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Колегія суддів вважає безпідставними покликання Мукачівської міської ради про те, що на момент прийняття оскарженого рішення щодо відведення земельної ділянки у власність висновок відділу архітектури та містобудування ВК Мукачівської МР втратив свою чинність, оскільки це не слугувало підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки, а рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2017 року визнано бездіяльність Мукачівської міської ради щодо неприйняття рішення по заяві ОСОБА_1 від 15.11.2015 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що не може позбавляти права позивача на отримання земельної ділянки у власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги позивача є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким адміністративний позов задовольнити.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Мукачівської міської ради залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2019 року у справі №260/18/19 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Мукачівської міської ради від 30.08.2018 року № 1120 «Про передачу земельних ділянок у власність» в частині відмови у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 .

Зобов`язати Мукачівську міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки у АДРЕСА_1 , площею 0,08 га, для ведення індивідуального садівництва, з кадастровим номером НОМЕР_1 та передати ОСОБА_1 безоплатно із земель комунальної власності у приватну власність вказану земельну ділянку.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 07.06.2019 року.