Справа № 814/1269/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2019 р.м.ОдесаСправа № 814/1269/18
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції до ІНФОРМАЦІЯ_1 з позовом, в якому просив наступне:

- визнати протиправними дії щодо відмови у встановленні статусу ветерана військової служби;

- зобов`язати встановити статус ветерана військової служби та видати посвідчення ветерана військової служби.

Аргументуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що у травні 2011 року був звільнений з військової служби у запас за п. «а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Маючи відповідну вислугу років, він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про встановлення статусу ветерана військової служби, проте, йому було відмовлено з підстав того, що його було звільнено у зв`язку із закінченням строку контракту, а не у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Позивач дійшов думки, що положення п.12 ст. 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», абз. 6 п.1 директиви Міністра оборони України від 27.01.2006 року №Д-1 «Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2006-2011 років» та положення ирективи Міністерства оборони України №д-1 від 10.10.2013 року «Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період до 2017 року», прирівнюють звільнення у зв`язку із закінченням дії контракту зі звільненням у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року, яке ухвалене в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи, позов ОСОБА_1 задоволено.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав обґрунтованою правову позицію позивача, що звільнення у запас за п. «а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням дії контракту) є також звільненням з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

За вказаними підставами, суд дійшов висновку про наявність у позивача права для набуття статусу ветерана військової служби, відповідно до норм Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та про ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Підставами для скасування судового рішення, апелянт зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, апелянт акцентує увагу на тому, що в наказі про звільнення ОСОБА_1 відсутній запис: «Звільнений у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України», що є єдиною умовою для встановлення статусу ветерана військової служби. Натомість, присутній запис про звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту, що свідчить про відсутність права на отримання вказаного статусу.

ОСОБА_1 не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ураховуючи, що відсутні клопотання від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи свідчать, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних силах України до 24 червня 2011 року.

Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 23.05.2011 року №342 позивача звільнено з військової служби за п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.06.2011 року № 119 позивача виключено із списків особового складу частини, усіх видів забезпечення і направлено на військовий облік до Корабельного РВК, м. Миколаїв.

Календарна вислуга років позивача на день звільнення склала 20 років 09 місяців.

13 квітня 2018 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою у якій просив встановити йому статус ветерана військової служби, відповідно до пункту 12 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» та видати посвідчення ветерана військової служби.

Листом від 24.04.2018 року ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовив позивачу у задоволенні заяви, мотивуючи відсутністю підстав для встановлення статусу ветерана військової служби, оскільки ОСОБА_1 звільнено зі служби за п. «а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), а не у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Юридична кваліфікація встановлених фактів свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для встановлення ОСОБА_1 статусу ветерана військової служби та, відповідно, видачі посвідчення.

Нормативна база, яка спростовує позицію суду першої інстанції та свідчить про обґрунтованість доводів апелянта щодо відсутності у позивача права на отримання статусу ветерана військової служби є наступна.

За приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.5 ст.5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (у редакції чинної на час звільнення позивача з військової служби), ветеранами військової служби / … / визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільненні з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Аналогічна норма закріплена і на даний час, вже у зміненому Законі, а саме у п.5 ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Положеннями п.12 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» встановлено право військовослужбовців, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з реформуванням, на отримання статусу ветерана військової служби у разі наявності вислуги 20 років і більше у календарному обчисленні або 25 років у пільговому обчисленні.

Згідно з ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинної на час звільнення позивача з військової служби) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби:

а) у зв`язку із закінченням строку контракту;

б) за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність або обмежену придатність до військової служби;

в) за віком у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі;

г) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання на службі;

д) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких встановлено Кабінетом Міністрів України;

е) через службову невідповідність;

є) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади;

ж) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

з) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця);

и) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем.

Так, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на директиву Міністра оборони України від 27.01.2006р. №Д-1 «Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2006-2011 років», яка передбачає, що вважаються звільненими з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних сил України військовослужбовці за всіма підставами, окрім звільнених з військової служби за службовою невідповідністю; у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (пункти «е», «є» і «з» ч.6 та пункти «е» і «є» ч.7 ст.26 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу»).

Суд апеляційної інстанції не приймає даний довід позивача, оскільки відповідно до наказу Міністра оборони України від 29.12.2006р. №774 «Про вдосконалення заходів з кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2007-2011р.» вказана директива Міністра оборони України від 27.01.2006р. №Д-1 втратила чинність (а.с.30-35).

Водночас, відповідно до наказу Міністра оборони України від 29.12.2006р. №774 «Про вдосконалення заходів з кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2007-2011р.» з 01.01.2007 року до військовослужбовців, звільнених з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України відносяться:

військовослужбовці, які звільнені з військових частин, що розформовуються, а також у разі скорочення посад або зміни цих посад (за назвою, військово-обліковою спеціальністю, штатно-посадовою категорією або посадовим окладом) на підставі відповідних директив Міністра оборони України про проведення організаційних заходів.

Звільнення провадиться за підстав, що визначені п. «г» ч.ч.6, 7 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання на службі).

У відповідності до абзацу 19 п.1 директиви Міністра оборони України та начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 10.10.2013 року № Д-1 «Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період до 2017 року» вважати звільненими з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України військовослужбовців, які звільняються з військової служби з посад, що скорочуються, з урахуванням вимог підпункту 2 пункту 226 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (зі змінами), за винятком:

- військовослужбовців строкової служби;

- осіб офіцерського складу та осіб рядового, сержантського і старшинського складу військової служби за контрактом, звільнених з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, за власним бажанням, через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням, відповідно до якого військовослужбовця притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції» (пункти «д», «е», «є», «ж», «з», «и», «і» частини шостої та пункти «а», «д», «е», «є», «ж», «з», «и» частини сьомої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Аналіз викладених нормативно-правових актів дає підстави погодитися з висновком суду першої інстанції, що Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» не визначено такої підстави звільнення з військової служби як реформування Збройних Сил України.

Це, у свою чергу, свідчить про те, що у наказі про звільнення позивача не могло бути такої підстави звільнення як «реформування Збройних Сил України».

Проте, якщо військовослужбовця звільняють у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, то звільнення провадиться за підстав, що визначені п. «г» ч.ч.6, 7 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», тобто, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання на службі.

Це буде означати, що такі військовослужбовці мають право на пільги, передбачені Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був звільнений з військової служби згідно з наказом від 23.05.2011 року №342 за п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), а не у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (реформуванням Збройних Сил України).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не має права на отримання статусу ветерана військової служби, передбаченого п.12 ст.1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей», є обґрунтованими.

Посилання суду першої інстанції на те, що звільнення у зв`язку із закінченням дії контракту, є також є звільненням з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України не відповідає вимогам ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки це є різні підстави для звільнення військовослужбовця.

Резюмуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про наявність, відповідно до вимог ст. 317 КАС України, підстав для скасування рішення суду першої інстанції, позаяк воно було ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Оскільки дана справа була віднесена судом першої інстанції до справи незначної складності та розглянута в порядку спрощеного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін, колегія суддів дійшла висновку, що учасники справи можуть оскаржити рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку, лише у випадках, перелічених вище.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду лише у випадках, встановлених ч.5 ст.328 КАС України.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 10.06.2019 року.