Справа № 812/1569/16
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 року справа №812/1569/16

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенка І.В., Сіваченка І.В., секретар судового засідання Верховецька Г.О., за участю представника Головного управління ДФС у Луганській області Костенко А.М., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року (повний текст складено 12 лютого 2019 року в м. Сєвєродонецьк) у справі № 812/1569/16 (суддя І інстанції - Шембелян В.С.) за позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління ДФС у Луганській області, Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 10.06.2015 № 75-17, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 10.06.2015 № 75-17, а також зобов`язання відповідача вчинити дії щодо повернення надміру сплачених грошових зобов`язань в сумі 25000 грн на користь позивача.

Обґрунтовуючи позовну заяву, позивач зазначала, що справляння транспортного податку за 2015 рік на підставі положень статті 267 Податкового кодексу України (далі - ПК України) не є правомірним та суперечить основним засадам податкового законодавства, а тому нарахування оскаржуваним рішенням суми грошового зобов`язання зі сплати транспортного податку з фізичних осіб вважає незаконним. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року у справі № 812/1569/16 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м. Лисичанську Головного управління ДФС у Луганській області від 10.06.2015 № 75-17 на суму 25 000 грн . В задоволенні іншої частини вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Представник позивача не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо повернення надміру сплачених грошових зобов`язань в сумі 25000 грн на користь позивача. В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції прямо порушені права позивача щодо повернення коштів, які вона взагалі сплачувати у якості плати за транспортний податок не була зобов`язана.

Відповідачем № 2 на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наголошуючи на законності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанцій встановлено, що Позивач - фізична особа ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), є власником легкового автомобілю TOYOTA CAMRY, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 3456 куб см, дата реєстрації - 25.03.2014 (т.1 а.с. 12-14, 15).

29.01.2015 Рішенням Лисичанської міської ради № 78/1248 введено в дію з 01 січня 2015 року на території Лисичанської міської ради транспортний податок (т.1 а.с. 16).

10.06.2015 відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення № 75-17, яким позивачу визначено за платежем "транспортний податок з фізичних осіб" суму податкового зобов`язання в розмірі 25000,00 грн (т.1 а.с. 17).

13.07.2015 позивач в повному обсязі сплатила податкове зобов`язання з транспортного податку, що підтверджується інформацією, зазначеною у квитанції від 13.07.2015 № 324 (т.1 а.с. 18).

05.10.2016 позивач звернулась із заявою від 04.10.2016 б/н, в якій просила скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.05.2015 № 47 та компенсувати витрати, пов`язані з транспортним податком (т.1 а.с. 19).

11.10.2016 відповідач листом № 9133/12-09-13 повідомив про повернення заяви без розгляду у зв`язку із порушенням позивачем вимог пунктів 56.3, 56.6 Податкового кодексу України (т.1 а.с. 20).

26.10.2016 позивач подала скаргу до Головного управління ДФС у Луганській області, в якій просила скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.06.2015 № 47 та надати письмову відповідь (т.1 а.с. 21).

11.11.2016 Рішенням Головного управління ДФС у Луганській області № Г/177/14/12-32-10-01-04 скаргу позивача залишено без розгляду, податкове повідомлення-рішення визнано узгодженим та роз`яснено про неможливість його подальшого оскарження в адміністративному порядку (т.1 а.с. 22).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.08.2018 постанову Луганського окружного адміністративного суду від 29.03.2017 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.05.2017 у справі № 812/1569/16 фактично надано правову оцінку оскарженому повідомленню-рішенню.

Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанції Верховний Суд, у своїй постанові вказав, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність у позивача обов`язку по сплаті транспортного податку за 2015 рік ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права. Суди, оцінивши вимогу позивача про зобов`язання вчинити дії щодо повернення надміру сплачених грошових коштів як похідну від вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, не встановили обставин дотримання позивачем порядку, встановленого статтею 43 ПК України, й не надали відповідної правової оцінки відносинам, що виникли між сторонами у зв`язку з цим, а отже, як наслідок, без повного з`ясування всіх обставин справи передчасно дійшли висновку про необґрунтованість позову у цій частині вимог (т.1 а.с.171-179).

Відповідно до ч.5 ст. 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у даній справі, враховуючи Висновки Верховного Суду, суд першої інстанції керувався такими вимогами чинного законодавства.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України №71-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції статті 267 ПК України було введено новий податок - транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України (в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Приписи підпункту 267.2.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об`єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України з 01 січня 2015 року власники транспортних засобів, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України є об`єктами оподаткування, стали платниками транспортного податку.

Разом з тим, надаючи правову оцінку правомірності застосування контролюючим органом положень ПК України щодо оподаткування транспортним податком у 2015 році, Верховний Суд виходить з наступного.

Так, відповідно до пункту 8.1 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

У статті 10 ПК України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (підпункт 10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено пунктом 7.1 статті 7 ПК України.

Згідно зі статтею 265 ПК України (у редакції Закону України №71-VIII від 28 грудня 2014 року, що діє з 01 січня 2015 року) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок згідно з ПК України є місцевим податком.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв, - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до підпункту 8.3 статті 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з пунктом 4.4 статті 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і транспортного податку, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 143 Конституції України.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно з пунктом 12.3 статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього Кодексу (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, якщо рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Наведений висновок узгоджується також із основними принципами податкового законодавства, проголошеними у статті 4 ПК України, які визначають зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин та повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку, так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку.

Серед принципів, наведених у вказаній нормі, є, зокрема, принцип стабільності, який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року (підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

Фактично цей спеціальний принцип податкового законодавства спрямований на конкретизацію одного з аспектів принципу правової визначеності - вимоги розумної стабільності права, яка зумовлює необхідність незмінності правових приписів протягом певного часу.

Враховуючи ухвалення Закону України №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким викладена в новій редакції стаття 267 ПК України та запроваджено транспортний податок в Україні, лише 28 грудня 2014 року, а також відсутність доказів прийняття відповідною місцевою радою за місцем проживання позивача рішення про встановлення транспортного податку до 15 липня 2014 року, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Таке застосування норм податкового законодавства відповідає й положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Наведене є підставою для визнання протиправним та скасування оскарженого повідомлення-рішення та задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо повернення надміру сплачених грошових зобов`язань в сумі 25000 грн на користь позивача суд першої інстанції зазначив наступне.

Алгоритм дій державних органів в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань регламентовано статтею 43 ПК України, у відповідності до пункту 43.3 якої обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

За змістом пункту 43.4 статті 43 ПК України платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку.

Згідно з пунктом 43.5 вказаної статті контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Отже, подання платником податків відповідної заяви у порядку, передбаченому статтею 43 ПК України, у тому числі із зазначенням напряму перерахування коштів, є власне передумовою для повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань.

Як встановлено судом, позивач зверталася з заявою від 05.10.2016 до ДПІ у м. Лисичанську та зі скаргою від 27.10.2016 до ГУ ДФС у Луганській області, в яких крім вимоги про скасування оскарженого повідомлення-рішення вона також просила контролюючі органи компенсувати їй витрати, пов`язані із транспортним податком (т.1 а.с.19, 21).

Суд першої інстанції погодився з аргументами відповідачів, що зазначені документи не відповідають вимогам пункту 43.4 статті 43 ПК України, оскільки позивач не зазначила в них напряму перерахування коштів. Вказане є підставою для висновку суду, що позивач не дотрималася порядку, встановленого статтею 43 ПК України.

Однак, в ході нового розгляду цієї справи представником позивача як доказ у справі суду першої інстанції надано підписану позивачем заяву про повернення сум сплаченого транспортного податку, з якою вона звернулася до ГУ ДФС у Луганській області від 05.01.2019, до якої додано реквізити для поповнення карткового рахунку, однак, не надав доказів направлення цієї заяви адресату чи її отримання адресатом. Також позивач та її представник не надали суду заяви про зміну підстав позову в цій частині, у зв`язку з поданням такої заяви.

Відповідач ГУ ДФС у Луганській області у відзиві на позов стосовно звернення позивача з новою заявою про повернення сум сплаченого транспортного податку від 05.01.2019 жодних пояснень не надає, цей факт взагалі не згадує.

Ураховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач, під час нового розгляду справи не надав суду заяви про зміну підстав позову у зв`язку з поданням заяви до ГУ ДФС у Луганській області від 05.01.2019, цей факт є поза межами доказування в цій справі.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивач не дотрималася порядку, встановленого статтею 43 ПК України.

Представник позивача у апеляційній скарзі зазначив, що позивачем направлено до податкового органу заяву у довільній формі, як це передбачено статтею 43 ПК України та зазначила свою поштову адресу, але податковим органом заява позивача не розглядалась взагалі.

Колегія суддів зазначає, що умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань визначає стаття 43 Податкового кодексу України.

Пунктом 43.1 цієї статті передбачено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

У разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків (пункт 43.2. статті 43 Податкового кодексу України).

Обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми (пункт 43.3. статті 43 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 43.5. статті 43 Податкового кодексу України, контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Положення статті 43 Податкового кодексу України узгоджуються з нормами Порядку взаємодії територіальних органів Державної фіскальної служби України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 1146 від 15 грудня 2015 року, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2015 року за № 1679/28124 (далі - Порядок № 1146).

Порядок регламентує взаємовідносини територіальних органів Державної фіскальної служби України з місцевими фінансовими органами та територіальними органами Державної казначейської служби України в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань за платежами, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби, з метою належного виконання положень статей 43, 102 Податкового кодексу України, частини другої статті 45 та частини другої статті 78 Бюджетного кодексу України.

Пунктом 6 Порядку № 1146 передбачено, що у заяві платник вказує суму і вид помилково та/або надміру сплаченого платежу та визначає напрям(и) перерахування коштів, що повертаються 1) на поточний рахунок платника податку в установі банку; 2) на погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби, незалежно від виду бюджету; 3) готівкою за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в установі банку; 4) готівкою з рахунків банків у разі відсутності у платника податків рахунку в установі банку; 5) поштовим переказом через підприємства поштового зв`язку; 6) для подальших розрахунків як авансові платежі (передоплата) або грошова застава: на небюджетний рахунок з обліку коштів забезпечення сплати майбутніх митних та інших платежів - рахунок 3734, відкритий на балансі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві; банківський балансовий рахунок 2603, відкритий для органу Державної фіскальної служби у відповідному уповноваженому банку (у разі якщо кошти авансових платежів (передоплати), доплати тощо вносилися готівкою).

Після реєстрації в органі Державної фіскальної служби заява платника про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань (крім грошових зобов`язань з митних та інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів) передається на розгляд до структурних підрозділів, що виконують функції з адміністрування відповідних податків і зборів та погашення заборгованостей. Не пізніше другого робочого дня, наступного за днем реєстрації, заява з відміткою вказаних підрозділів щодо правомірності повернення передається до структурного підрозділу, на який покладено функцію з підготовки висновку (пункт 7 Порядку № 1146).

Відповідно до пункту 8 Порядку № 1146, у разі якщо вказана у заяві платника сума (її частина) за даними інформаційних систем обліковується як помилково та/або надміру сплачена, орган Державної фіскальної служби готує: висновок на повернення такої суми (її частини) за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку; два примірники реєстру висновків за платежами, належними державному бюджету, за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку; три примірники реєстру висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, за формою згідно з додатком 3 до цього Порядку.

Згідно з частиною другою статті 45 Бюджетного кодексу України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач зверталася з заявою від 05.10.2016 до ДПІ у м. Лисичанську та зі скаргою від 27.10.2016 до ГУ ДФС у Луганській області, в яких крім вимоги про скасування оскарженого повідомлення-рішення вона також просила контролюючі органи компенсувати їй витрати, пов`язані із транспортним податком.

Колегія суддів зазначає, що у своїй заяві позивач ставила питання про компенсацію понесених нею витрат, пов`язаних. із транспортним податком.

Між тим, в порушення пункту 6 Порядку № 1146, позивачем не визначалось у заяві та скарзі напрям(и) перерахування коштів, що повертаються 1) на поточний рахунок платника податку в установі банку; 2) на погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на органи Державної фіскальної служби, незалежно від виду бюджету; 3) готівкою за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в установі банку; 4) готівкою з рахунків банків у разі відсутності у платника податків рахунку в установі банку; 5) поштовим переказом через підприємства поштового зв`язку; 6) для подальших розрахунків як авансові платежі (передоплата) або грошова застава. Вищезазначене не надавало податковому органу підстав для реєстрації наданих позивачем заяви та скарги як заяв про повернення грошового зобов`язання і відповідно вирішувати питання про підготовку висновку відповідно до пункту 7 Порядку № 1146.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року у справі № 812/1569/16 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року у справі № 812/1569/16 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 10 червня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді І.В. Геращенко

І.В.Сіваченко