Справа № 640/5544/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 червня 2019 року № 640/5544/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни

про визнання протиправною та скасування постанови

представники позивача - Очеретяний В.Є.;

сторін: відповідача - не з`явилися,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни (адреса: 04053, м. Київ, вул. Стрітенська, 13, офіс 2, ідентифікаційний код НОМЕР_2) (надалі - відповідач або Виконавець або Шмідт К.В. ), у якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни від 26.09.2018 ВП № 57296412 про стягнення з боржника основної винагороди.

В якості підстав ОСОБА_1 зазначила, що Шмідт К.В. , як приватним виконавцем, не було забезпечено фактичного виконання виконавчого напису № 25321 від 31.10.2017, відтак, стягнення грошових сум за рішенням фактично не відбулося, що вказує на відсутність підстав для стягнення з позивача основної винагороди для відповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.04.2019 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній адміністративній справі, постановлено розглядати справу у порядку, передбаченому ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому - КАС України); витребувано у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 57296412.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.05.2019 повторно витребувано у Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 57296412.

У судовому засіданні 04.06.2019 представник позивача позовні вимоги, за викладених у позові підстав, підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання 04.06.2019 не з`явився, причин неявки не повідомив. Про час та місце розгляду справи Виконавець був повідомлений належним чином.

За ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

З огляду на положення ч. 3 ст. 268 КАС України, суд вважає, що неявка Шмідт К.В. не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

26.09.2018 приватним виконавцем Шмідт К.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 57296412, з примусового виконання виконавчого напису № 25321 від 31.10.2017, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. Згідно мотивувальної частини постанови, стягувачем є ПАТ «Укрсоцбанк», а боржником - ОСОБА_1 Загальна сума заборгованості за виконавчим написом становить - 1 827 674,04 грн.

Цього ж дня, Виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 182 767,40 грн.

14.01.2019 Шмідт К.В. прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Як відмічає позивач, по-перше, в рамках виконавчого провадження ВП № 57296412 відповідачем не було забезпечено фактичного виконання виконавчого напису № 25321 від 31.10.2017, а тому відсутні, в силу положень Закону України «Про виконавче провадження», підстави для стягнення основної винагороди згідно спірної постанови.

По-друге, у постанові від 14.01.2019 не вказано результати виконання напису, а на постанові відсутня відмітка про залишок нестягненої суми, що свідчить про незабезпечення Виконавцем стягнення коштів.

По-третє, позивач примічає, що не отримував оскаржуваної постанови. Зазначає, що про обставини виконання оспорюваної постанови дізнався за обставин відкриття 13.03.2019 приватним виконавцем Чижиком А.П. виконавчого провадження ВП № 58611195 з виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 26.09.2018 ВП № 57296412

За викладеного, позивач стверджує про неправомірність спірної постанови, у зв`язку із чим вона підлягає скасуванню.

З викладеними позивачем у позові твердженнями відповідач не погоджується та у своєму відзиві на позовну заяву наголосив про направлення 25.09.2018 приватним виконавцем на адресу боржника постанови про: відкриття виконавчого провадження від 26.09.2018 № 57296412; стягнення з боржника основної винагороди від 29.06.2018 № 57296412; а також розрахунку основної винагороди приватного виконавця за ВП № 57296412 за вих. № 2137.

Щодо внесення даних до АСВП по винесенню постанови про стягнення з боржника основної винагороди лише 14.01.2019, Шмідт К.В. відмітила, що абзацом 2 пункту 4 розділу IV Положення про Автоматизовану систему виконавчого провадження передбачено, що у разі тимчасової відсутності доступу до Системи (через перебої в електропостачанні тощо), як виняток, допускається виготовлення документів виконавчого провадження без використання Системи.

Так, у зв`язку з тимчасовою відсутністю доступу до Системи приватним виконавцем постанову про стягнення з боржника основної винагороди було сформовано без використання Системи та в подальшому 14.01.2019 внесено такі відомості.

Тобто, з викладеного вбачається, що боржнику достеменно було відомо про вказану постанову станом на цю дату.

Відповідач також звертає увагу, що приватним виконавцем вчинено повний спектр виконавчій дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», а саме: здійснено заходи щодо виявлення рахунків боржника; встановлено його місце роботи; перевірено майновий стан боржника; направлено заявку на реалізацію іпотечного майна до ДП «Сетам»; частково стягнуто кошти з рахунків та в сумі 98 809,31 грн. перераховано стягувачу.

Поряд з цим, окремо Виконавцем відмічено, що 14.01.2019 до Шмідт К.М. надійшла заява стягувача відповідно до якої останній зазначає, що в рамках виконавчого провадження № 57296412 з виконання виконавчого напису № 25321, вчиненого приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А., 04.01.2019 було сплачено кошти у сумі 460 200,00 грн. в напрямку до AT «Укрсоцбанк».

Також слід підкреслити, що на виконання вимог ухвал Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/5544/19, 27.05.2019 відповідачем надіслано на адресу суду копії матеріалів виконавчого провадження № 57296412.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на таке.

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню, суд враховує, що спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів, інших органів та посадових осіб, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, є Закон України «Про виконавче провадження» (в подальшому - Закон).

У відповідності до статті 1 вказаного Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У частині першій статті 5 Закону зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону встановлено, що на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами частини п`ятої статті 26 Закону, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Виконавець або уповноважена ним особа може особисто вручити документи виконавчого провадження сторонам, іншим учасникам виконавчого провадження, також адміністрації підприємства, установи, організації, фізичній особі - підприємцю під розписку (ч.ч. 1, 5 ст. 28 Закону).

З положень статей 18, 25 та 31 Закону випливає про: обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців; порядок прийняття до виконання виконавчого документу і відкриття виконавчого провадження; обов`язкові до зазначення у поставові про відкриття виконавчого провадження змістовні положення, що стосуються питань самостійного виконання рішення боржником; правила направлення стягувачу та боржникові копій постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ст.ст. 31, 45 Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом. Розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення. Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Так, за ч. 2 ст. 27 Закону, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Пунктом 19 «Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця», затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року № 643 перебачено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

З наведених приписів Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» і «Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця», в їх сукупності, слідує, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є, зокрема, фактичне виконання судового рішення.

Слід зазначити, що законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми, при цьому розмір виконавчого збору вираховується саме з такої суми.

Суд, з огляду на наведений висновок щодо моменту стягнення основної винагороди, акцентує, що у розрахунку основної винагороди від 25.09.2018 приватного виконавця Шмідт К.В. зазначається про стягнення основної винагороди разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Дане свідчить про визначення Виконавцем відповідного порядку стягнення основної винагороди.

Як видно з матеріалів справи, 26.09.2018 приватним виконавцем Шмідт К.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 57296412, з примусового виконання виконавчого напису № 25321 від 31.10.2017, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А.

В цей же день, Виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди.

З матеріалів справи слідує, що 14.01.2019 Шмідт К.В. , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону, прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.

Слід примітити, що станом на момент винесення Шмідт К .В. постанови від 14.01.2019 ВП № 57296412 про повернення виконавчого документу стягувачу, виконання рішення майнового характеру щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 1 827 674,04 грн. в повному обсязі не виконано, про що сторонами, між іншим, не заперечується.

Надалі, Шмідт К.В. звернулася до приватного виконавця Чижика А.П. із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди.

13.03.2019 приватним виконавцем Чижиком А.П. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 58611195, з виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 26.09.2018 ВП № 57296412.

За ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Таким чином, суд зауважує, що оскільки доказів виконання рішення майнового характеру про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості в сумі 1 827 674,04 грн. в повному обсязі до суду не представлено, що, з огляду на положення Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», вказує про відсутність підстав для стягнення основної винагороди Виконавця згідно постанови від 26.09.2018, приймаючи до уваги, що Виконавцем означено про стягнення основної винагороди саме разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом, на думку суду, вмотивованими є твердження позивача щодо відсутності підстав для стягнення основної винагороди конкретно згідно постанови від 26.09.2018, у зв`язку із чим спірна постанова підлягає скасуванню.

Щодо посилань відповідача про обставини направлення 25.09.2018 на адресу позивача постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 26.09.2018 ВП № 57296412, суд зауважує, що з наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення реєстр. № 01 6, дата подання документів за яким 27.09.2018, суд унеможливлений дійти однозначного висновку як про направлення 25.09.2019 Шмідт К.В. , так і отримання ОСОБА_1. відповідного виконавчого документу, у тому числі, згідно супровідного листа № 2137 від 25.09.2018, оскільки, по-перше, з такого листа, яким, згідно списку згрупованих поштових відправлень від 27.09.2018, направлено розрахунок основної винагороди приватного виконавця, не убачається про долучення в додаток до нього постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 26.09.2018 ВП № 57296412, а по-друге, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення реєстр. № 01 6 не містить посилань про отримання спірної постанови, що, з урахуванням приписів ст.ст. 73, 75, 76 КАС України, вказує як на неналежність та недостовірність зауважених Виконавцем доказів, так і на їх недостатність, оскільки вони не підтверджують у своїй сукупності наявність викладених відповідачем у відзиві обставин про направлення 25.09.2018 та отримання позивачем постанови від 26.09.2018.

Додатково судом окреслюється, що наявні у справі супровідні листи №№: 2114, 2116, 2117, 2118 свідчать про направлення ОСОБА_1 . постанов про: відкриття виконавчого провадження; арешт майна боржника; арешт майна боржника; арешт коштів боржника, відповідно, а не постанови від 26.09.2018 ВП № 57296412.

Окремо, варто відзначити, що інших доказів направлення і вручення позивачу постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 26.09.2018 № 57296412 до суду не представлено.

Також суд звертає увагу, що з урахуванням прийняття приватним виконавцем Чижиком А.П. постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 58611195 з виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 26.09.2018 ВП № .03.2019, що свідчить про настання відповідних наслідків з її реального примусового виконання з цієї дати, невмотивованими, за викладених у відзиві обставин, є аргументи відповідача щодо обізнаності позивача про оскаржувану постанову 14.01.2019.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача у справі.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 72-78, 241-246, 268-271, 287 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни від 26.09.2018 ВП № 57296412 про стягнення з боржника основної винагороди.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) понесені ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шмідт Катерини Валеріївни (адреса: 04053, м. Київ , вул. Стрітенська, 13, офіс 2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ).

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтею 287 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення підписано 06.06.2019.

Суддя К.С. Пащенко