Справа № 460/170/19
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2019-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 травня 2019 року м. Рівне №460/170/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щербакова В.В. за участю секретаря судового засідання Мидловець Л.О. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Шевчук В.С. ,

відповідача: представник Довгалюк І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про скасування наказу, визнання дій неправомірними, -
В С Т А Н О В И В:

Громадянин України ОСОБА_2 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області, за змістом якого просив суд:

скасувати наказ Головного управління ДФС у Рівненській області від 15 січня 2019 року № 121 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року;

визнати неправомірними дії Головного управління ДФС у Рівненській області щодо фактичного проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року на підставі наказу № 121 від 15 січня 2019 року.

В обґрунтування позову зазначає, що контролюючим органом було прийнято наказ про проведення планової невиїзної перевірки № 121 від 15 січня 2019 року з питань подання до органів ДФС декларації про майновий стан та доходи за звітний період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року, своєчасності та повноти сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб і військового збору, з 25.01.2019 р., тривалістю 5 робочих днів. Згідно доводів позовної заяви, позивач вказує, що винесенню оскаржуваного наказу передувало прохання позивача про здійснення такої перевірки (у разі її призначення) виключно у виїзній формі за місцем знаходження представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчука В.С, як повноважного представника ОСОБА_2 , який володіє усіма матеріалами справи та усією інформацією, що стосується податкової звітності та податкових обов`язків ОСОБА_2 . Вказане прохання містилося у відповіді позивача на інформаційний запит відповідача. Також позивачем вказувалося, що ним не отримано в порядку передбаченому п.79.2. ст. 79 ПК України повідомлення про проведення документальної невиїзної перевірки. Вказане, на переконання позивача, свідчить про порушення порядку здійснення перевірки, а відтак і про протиправність проведення документальної планової невиїзної перевірки ОСОБА_2 та про протиправність винесеного наказу. З таких підстав просив суд позов задовольнити повністю.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечення зазначає, що відповідно відомостей отриманих із інформаційних систем ДФС, було отримано інформацію про отримання позивачем доходу у 2015 році у вигляді додаткового блага за кредитом прощеним кредитором позивача - ПАТ «Укрсоцбанк». Позивач декларації про майновий стан та доходи за 2015 р. самостійно не подав, сум податків з такого додаткового блага самостійно не визначив та не сплатив. Крім того, у відповідь на запит відповідача щодо наявної інформації про прощення боргу, позивач жодних документів, які б свідчили про сплату податків, чи обсяг прощеного блага не подав. Також, в спростування доводів позивача з приводу необґрунтованого небажання відповідача проводити відповідні перевірки саме у виїзній формі, незважаючи на відповідне клопотання позивача, відповідач зауважив, що контролюючий орган обмежений у можливості відвідувати житлове приміщення позивача з метою проведення відповідної перевірки. Як наслідок, відповідачем було констатовано, що можливість обирати спосіб (виїзний чи не виїзний) проведення перевірки є правом контролюючого органу, яке останній реалізовує в залежності від тих чи інших обставин.

Ухвалою суду від 01.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заявах по суті справи, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідачів у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до статтей 243 та 250 КАС України в судовому засіданні 23.05.2019 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши учасників справи, розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається із наказу № 121 від 15 січня 2019 року (а.с.6), підставою для його винесення слугувало твердження податкового органу, про те, що позивачем в 2015 році було отримано дохід у вигляді анулювання заборгованості за кредитом. У встановлені законодавством терміни позивачем декларацію про майновий стан та доходи до органів ДФС подано не було, та не сплачено до бюджету податок з доходів фізичних осіб і військовий збір, про що здійснено посилання на підпункт 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 ПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, винесенню спірного наказу передував запит ГУ ДФС у Рівненській області №2858/ФОП/17-00-13-03-04 від 11.10.2018 р. на ім`я позивача про надання ним інформації та її документального підтвердження стосовно відомих позивачу обставин прощення йому кредитної заборгованості у 2015 р. (а.с.8).

У відповідь на вказаний запит, позивачем 01.11.2018 р. було надано пояснення, що будь-якою інформацією про прощення йому боргу ПАТ «Укрсоцбанк» не володіє, жодних повідомлень про таке прощення від ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 не отримував, про існування будь-яких договорів щодо анулювання кредитної заборгованості перед банком він не знає, оскільки таких він не підписував. А відтак, у зв`язку із тим, що йому не було відомо про будь-які обставини, щодо прощення боргу, жодних додаткових податків із зборів він самостійно собі, з даного приводу, не нараховував. Також, ОСОБА_2 повідомив, що ним до ДПІ у м. Рівному ГУ ДФС у Рівненській області не подавалося окремої декларації, оскільки жодних окремих доходів, окрім офіційно заробленої заробітної плати ним в цьому році не отримувалось. З наданої відповіді позивача також вбачається, що останній висловив прохання про здійснення такої перевірки (у разі її призначення) виключно у виїзній формі за місцем знаходження представника ОСОБА_2 - адвоката Шевчука В.С, як повноважного представника ОСОБА_2 , який володіє усіма матеріалами справи та усією інформацією, що стосується податкової звітності та податкових обов`язків ОСОБА_2 (а.с.9).

Як вбачається із листа ГУ ДФС у Рівненській області №414/ФОП/17-00-13-04-04 від 15.01.2019, відповідачем посилаючись на обмеження посадових осіб у можливості відвідування житлових приміщень громадян, було відмовлено в задоволенні прохання щодо проведення перевірки у виїзній формі. Водночас, ГУ ДФС у Рівненській області у такому листі стверджується, що в розумінні п. 79.5 ст. 79 ПК України, контролюючі органи наділені правом здійснити виїзну перевірку за наявності відповідного клопотання платника податків, а не обов`язком.

Разом із тим, як вбачається із повідомлення про проведення перевірки, що надіслане ГУ ДФС у Рівненській області від 15 січня 2019 року № 68/17-00-13-04 (а.с.7), в ньому міститься інформація, про те, що в період з 25.01.2019 р. за адресою: м. Рівне, вул. Кн. Ольги, 9 оф.1 буде проведено документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань подання до органів ДФС декларації про майновий стан та доходи за звітний період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року, своєчасності та повноти сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб і військового збору.

Крім того, з наявних матеріалів справи також вбачається, що на час судового розгляду справи вищезгадана перевірка позивача є фактично завершеною, про що свідчить складений відповідачем акт перевірки позивача №261/17-00-13-04/ від 07.02.2019, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.31-36).

Аналізуючи перелічені докази, пред`явлені сторонами, а також враховуючи надані ними пояснення, суд прийшов до висновку, що оскаржуваний наказ Головного управління ДФС у Рівненській області № 121 від 15 січня 2019 року прийнятий відповідачем правомірно в межах наявних повноважень відповідача без ознак порушень, однак дії щодо реалізації такого наказу та фактичного проведення перевірки містять у собі очевидні ознаки протиправності та призводять до фактичного порушення прав позивача. При цьому, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Підпунктами 21.1.1., 21.1.4. п. 21.1. ст. 21 ПК України закріплено, що посадові особи контролюючих органів зобов`язані: дотримуватися Конституції України, діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

В підпункті 20.1.4 пункту 20.1 ст.20 ПК України зазначено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. (п.п. 75.1.2 статті 75 ПК України).

Підстави та порядок проведення документальних позапланових перевірок визначено статтею 78 Податкового кодексу України.

Згідно із підпунктом 78.1.2. пункту 78.1 статті 78 ПК України визначено, що документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: … платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом.

Відповідно до п.78.4. ст.78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Згідно пункту 79.1 ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Однак, як з`ясовано судом, позивачем повідомлення про проведення саме документальної невиїзної перевірки не отримувалося. Отримане ним повідомлення від 15 січня 2019 року № 68/17-00-13-04 стосується проведення документальної позапланової виїзної перевірки, яка мала відбутися з 25.01.2019 р. за адресою: м . Рівне, вул. Кн. Ольги, 9 оф . 1 (місцем знаходження офісу адвоката Шевчука В.С.).

При цьому, як вбачається змісту спірного наказу, останнім не визначається місця проведення перевірки та не роз`яснюється позивачу порядок участі у перевірці, подання пояснень чи інших документів, які можуть стосуватися предмету перевірки. Таку функцію, з огляду на наявні матеріалів справи, здійснює повідомлення про проведення перевірки. Однак, як вказувалося на те вище, в такому повідомленні міститься неправдива інформація, яка фактично ввела в оману позивача щодо місця та форми проведення відповідної податкової перевірки.

Наказом Державної фіскальної служби України №22 від 31.07.2014 затверджені Методичні рекомендації щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків.

Згідно з пунктом 1.4.2. таких Методичних рекомендацій визначено «особливості організації проведення документальних планових та позапланових невиїзних перевірок. А саме, при організації документальних планових та позапланових невиїзних перевірок необхідно враховувати особливості їх проведення, визначені статтею 79 розділу ІІ Кодексу.

Так, документальна планова та позапланова невиїзна перевірка здійснюються на підставі наказу про проведення, оформленого з дотриманням вимог, передбачених цим розділом Методичних рекомендацій, та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 Кодексу.

З метою дотримання вимог статей 77 та 79 Кодексу підрозділи органу ДФС, які здійснюють (очолюють) документальну планову або позапланову невиїзну перевірку, забезпечують надіслання (вручення) платнику податків (його представнику) у порядку та терміни, визначені Кодексом, копії наказу про проведення документальної планової / позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки, складеного за формою згідно з додатком 4 - при проведенні документальної планової невиїзної перевірки, а при проведенні документальної позапланової невиїзної перевірки - згідно з додатком 6 до Методичних рекомендацій (додається).

Зазначене повідомлення підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) органу ДФС, завіряється відповідною печаткою цього органу та реєструється у Журналі реєстрації повідомлень про проведення перевірок платників податків у порядку, визначеному підпунктом 1.4.1 пункту 1.4 цього розділу Методичних рекомендацій. При цьому, з метою дотримання вимог Кодексу та прав платників податків доцільно забезпечити завчасне надіслання (вручення) повідомлень про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.»

Аналізуючи зміст наявного у справі повідомлення про проведення перевірки від 15 січня 2019 року № 68/17-00-13-04, врученого позивачу, суд приходить до висновку, що таке повідомлення не відповідає типовій формі повідомлень передбачених згідно з додатком 6 до вищевказаного Наказу про затвердження Методичних рекомендацій, оскільки містить у собі не передбачену у типовій формі, згідно з додатком 6, вказівку про проведення виїзної перевірки.

А тому, суд рахує, що відповідачем було допущено порушення приписів статті 79 ПК України щодо порядку проведення документальної невиїзної перевірки, оскільки не вручено позивачу належне повідомлення про проведення перевірки. В той же час, наявне повідомлення про проведення перевірки суд рахує не допустимим, оскільки воно містить неправдиву інформацію щодо порядку та місця проведення перевірки.

З огляду на наведене вище, фактичне проведення перевірки, за наявних порушень, свідчить про протиправність дій відповідача щодо проведення такої перевірки з порушенням умов для її початку, передбачених пунктом 79.2 статті 79 ПК України.

Аналогічна правова позиція з приводу того, що порушення умов визначених пунктом 79.2 ст. 79 ПК України щодо вручення наказу про проведення перевірки та повідомлення про проведення перевірки, яким має бути проінформовано платника податків про конкретне місце проведення такої перевірки до її початку, тягне за собою визнання дій чи результатів проведення перевірки протиправними, міститься і у постановах Верховного Суду: №820/19845/14 від 27.02.2018р.; №812/1283/17 від 22.08.2018 р.; №804/9880/14 від 17.12.2018 р.; №825/924/17 від 19.02.2019 р.; №804/2230/15 від 18.03.2018 р.; № 810/3188/17, від 05.05.2018 р.; № 804/3006/17 від 02.05.2018 р.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Із змісту ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини слідує, що обмеження у праві особи вести приватне життя (яке включає доступ до ведення підприємницької діяльності) дозволяються, якщо вони являються "згідно із законом" або "передбаченими законом" і є "необхідними в демократичному суспільстві".

Статтею 1 Конвенції з прав людини та основоположних свобод передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

При оцінці перевірки необхідності у «демократичному суспільстві» суд повинен балансувати між інтересами заявника, захищеними статтею 1 та 8 Конвенції, та інтересами третьої сторони, захищеними іншими положеннями Конвенції.

Для цього суду слід з`ясувати, чи є вимога щодо обмеження позивача такою, що є необхідна у «демократичному суспільстві», а зокрема направленою в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У справі Z проти Фінляндії, (§ 94) Європейський Суд пояснив цю вимогу, зазначивши, що поняття "необхідність" для цілей статті 8 означає, що втручання повинно відповідати «нагальній соціальній потребі», і, зокрема, повинно залишатися пропорційним досягнутій законній меті.

Окрім того, як слідує із рішень Європейського суду по справах (Hдmдlдinen проти Фінляндії [GC], § 65; Gaskin проти Сполученого Королівства, § 42; Roche проти Сполученого Королівства [GC], § 157), суд при прийнятті рішення повинен враховувати та забезпечити «справедливий баланс» не тільки інтересів заявника, захищених статтею 8 Конвенції, а й одночасно інтереси третьої сторони, захищені іншими положеннями Конвенції.

У справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав особи.

У рішенні від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Підсумовуючи викладене із зібраних у справі доказів не вбачається необхідності проведення перевірки позивача, оскільки проведення однієї з них мало взаємо виключати проведення іншої, а відтак є таким що порушує визначений критерій - «нагальної суспільної необхідності» з метою національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отож, втручання в права заявника, захищені статтею 8 Конвенції (без перевірки судом правомірності оскаржуваного рішення), одночасно становить невиправдане втручання в інтереси третіх сторін, захищені іншими положеннями Конвенції (а зокрема сторін, представником яких є позивач (як адвокат), що покладає надмірний тягар також на цих осіб.

Згідно рішення Європейського суду у справі Kroon та інші проти Нідерландів (§ 31), Суд зазначив, що мета статті 8 Конвенції полягає в основному в захисті особистості від свавільного втручання органів державної влади в її права, вона примушує державу утримуватися від такого втручання.

Надаючи оцінку такому критерію, як втручання у права особи "згідно із законом" або "передбаченими законом" Європейський суд зазначив таке.

У справах «Кривіцька та Кривицький проти України», «Сілвер та інші проти Сполученого Королівства», «Кузнецов проти України»», «Шалімов проти України»; «Петра проти Румунії», «Клас та інші проти Німеччини» йдеться про те, що втручання у право може мати місце лише «згідно із законом». Будь-який захід стеження має чітко відповідати вимогам і процедурним нормам, викладеним у законі.

Втручання повинно відбуватися «згідно із законом», мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети. Вислів «згідно із законом не тільки передбачає дотримання національного права, а й стосується якості цього права, вимагаючи, щоб воно не суперечило принципу верховенства права.

У справі «Волохи проти України» зазначено: верховенство права ґрунтується на тому, що втручання органів влади в права осіб має підлягати ефективному контролю на умовах незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження. Втручання «згідно із законом» вимагає, щоб:

- відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві;

- була забезпечена якість відповідного законодавства;

- це законодавство відповідало принципу верховенства права.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод передбачено, що:

« 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту права, інтересів фізичних осіб.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позов підлягає часткову задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Таким чином, на користь позивача підлягаю стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 384,20грн., сплаченого відповідно до квитанції №22 від 28.01.2019, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Рівненській області (вул.Відінська, 12, м.Рівне, 33023; ) про скасування наказу, визнання дій неправомірними - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління ДФС у Рівненській області щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі наказу від 15 січня 2019 року №121

В задоволенні позовної вимоги про скасування наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 15 січня 2019 року №121 "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 " - відмовити.

Стягнути на користь позивача ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Рівненській області () судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 384,20грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 07 червня 2019 року.

Суддя Щербаков В.В.