Справа № 2340/4673/18
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4673/18 Суддя (судді) першої інстанції: В.В. Гаращенко
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В. В.,
суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,
за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся з позовом до Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 02.11.2018 про відмову в реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради здійснити реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування вказаних позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем безпідставно відмовлено в реєстрації місця проживання з посиланням на ту обставину, що об`єкт нерухомого майна, де мав намір зареєструватись позивач, не є житловим.
Однак, садовий будинок за адресою є АДРЕСА_1 , загальною площею 233,9 кв.м. є власністю дружини позивача та має присвоєну поштову адресу, знаходиться в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці, є об`єктом нерухомого майна, який призначений та придатний для постійного проживання у ньому та є постійним місцем проживанням позивача.
У той же час, вказаний будинок згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно зазначений як садовий будинок, однак ніяким чином не позбавляє такий будинок вищенаведених ознак, притаманних житлу, та не позбавляє позивача права зареєструвати своє місце проживання в ньому.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправним та скасовано рішення управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 02.11.2018 про відмову в реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .
Зобов`язано Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та здійснити реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи. Вказує, що власнику садового будинку дружині позивача слід перевести садовий будинок у житловий для здійснення реєстрації місця проживання позивача.
Вказане зумовлене тим, що статтею 8-1 Житлового кодексу України передбачено переведення у жилі будинки садових та дачних будинків, що доводить факт про не входження садових будинків до житлового фонду.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем вказано, що садовий будинок має характеризуючі ознаки об`єкта нерухомості, такі як пристосування та придатність будинку до постійного проживання.
Підтвердженням того, що такий дачний будинок придатний до проживання свідчать: звіт про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку, договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення, технічні умови на приєднання до централізованих систем водопостачання та водовідведення, договір про користування електричною енергією та договір про приєднання до електричних мереж.
В судове засідання з`явився позивач та представник відповідача.
Позивач заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.
Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити та рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Надаючи правову оцінку обставинам справи судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником садового будинку АДРЕСА_4 з терасою загальною площею 233,9 кв.м. за адресою: м. Черкаси, садово-городній кооператив «Дружба» що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 22.05.2015 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії ЕЕС №097468 від 22.05.2015.
02.11.2018 позивач звернувся через управління надання адміністративних послуг подав до Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради із заявою, вхідний №88423-РМП про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
У вказаній заяві власник нерухомого майна ОСОБА_2 , яка є дружиною позивача, вказала про свою згоду на постійне місце проживання ОСОБА_1 та засвідчила її особистим підписом.
До вказаної заяви додано вищенаведене свідоцтво про право власності, посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_2 , видану 10.11.2011 ВГІР ФО м. Черкаси, на реєстрацію місця проживання позивача в даному будинку.
Згідно службових відміток на зворотному боці заяви позивача управлінням з питань державної реєстрації ДОЗ ЧМР прийнято рішення про відмову у реєстрації місця проживання від 02.11.2018 у зв`язку з поданням заявником недостовірних документів, а саме: об`єкт нерухомого майна не є житловим.
Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що реєстрація за адресою житла фізичної особи, зокрема, садового будинку, є можливою та повністю узгоджується зі статтями 6, 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
У той же час, оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, відтак слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача та здійснити реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
У відповідності до частини 1 статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV (далі - Закон № 1382-IV) передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.
У силу вимог статті 3 Закону № 1382-IV реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Частиною 3 статті 6 Закону № 1382-IV передбачено, що для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших, ніж передбачених цією статтею, документів.
Відповідно до статті 10 Закону № 1382-IV правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно пунктів 3, 8 Правил реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 (далі - Правила № 207) реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
Документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано всі передбачені Законом № 1382-IV та Правилами № 207 документи, про що не заперечується сторонами.
У той же час, відповідно до статті 9-1 Закону № 1382-IV орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.
Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.
Вказані положення узгоджуються з нормами, які закріплені у пункті 11 Правил № 207.
Відмовляючи у реєстрації місця проживання, відповідач вказав на те, що заявником надано недостовірні документи, а саме: об`єкт нерухомого майна не є житловим (а.с. 14 зворот).
Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, Закон № 1382-IV не містить посилань на поняття житлового фонду та не встановлює обмежень у реєстрації за адресою приміщення, яке не відноситься до житлового фонду.
Зокрема, у відповідності до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Статтею 3 Закону № 1382-IV передбачено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Згідно частини 1 статті 379 ЦК житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
У силу вимог частини першої статті 380 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК) житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.
Статтями 4, 6 ЖК передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.
Житловий фонд включає: жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд), а також квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).
Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян.
Між іншим садовий будинок не зазначений у переліку об`єктів, які не входять до житлового фонду.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що місцем проживання фізичної особи може бути житловий будинок, що придатний для постійного або тимчасового проживання,
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
У статті 10 «Обмеження вільного вибору місця проживання» Закону № 1382-IV та у інших нормативних актах відсутні обмеження щодо проживання та реєстрації місця проживання у садовому будинку.
Право проживання особи у житлі та законодавче визначення поняття житла не пов`язане із цільовим (функціональним) призначенням відповідного житлового будинку. Для реєстрації місця проживання особи, у даному випадку, важливим є постійне або тимчасове проживання особи у житловому будинку.
Так, відповідно до звіту про проведення технічного огляду дачного (садового) будинку від 15.10.2015, який складений експертом ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 відповідає вимогам державних будівельних норм.
Довідкою СГК «Дружба» №23 від 19.11.2018 підтверджено, що гр. ОСОБА_1 разом із сім`єю проживає в АДРЕСА_5 . Склад сім`ї: ОСОБА_1 , 1973 року народження, ОСОБА_2 , 1977 року народження - дружина; ОСОБА_4 , 2005 року народження - син.
Згідно відомостей, які містяться в технічному паспорті садовий будинок №33, 35 складається з коридору, кухні-їдальні, кімнат, санвузлів, кабінету, топочної, холу, гардеробу, тобто садовий будинок позивача є придатним для експлуатації та проживання в ньому людей.
Інформація, зазначена у вказаних документах є достовірною та наявність власного тлумачення відповідачем щодо віднесення нерухомого майна до житлового фонду не може слугувати підставою для відмови в реєстрації місця проживання.
Згідно статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.
Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень протиправними.
Суд переконаний, що оскаржувана відмова та позиція відповідача у спірних правовідносинах вказаним критеріям не відповідає, є протиправною та дискримінаційною.
Згідно частини четвертої статті 245 КАС у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.
Беручи до уваги обставини даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що з метою захисту порушених прав позивача належним та ефективним способом захисту у даному випадку є визнання протиправним та скасування рішення відповідача та зобов`язати його повторно розглянути заяву позивача та здійснити реєстрацію місця проживання: АДРЕСА_1 .
У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 10.06.2019