Справа № 420/142/19
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/142/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року м. Одеса

Зала судових засідань №21

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Аракелян М.М.

За участю секретаря - Макаренко А.І.

За участю сторін:

Від позивача: - Музика О.М.

Від відповідача: - Пташинська А.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

10.01.2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС про стягнення заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посуді, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15 січня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Одеської митниці ДФС про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу залишено без руху та надано строк на усунення недоліків шляхом надання до суду позовної заяви приведеної у відповідність до ч.5 ст.160 КАС України з зазначенням електронної пошти учасників справи , засобів зв`язку позивача та шляхом зазначення вірного найменування відповідача.

21.01.2019 року за вх..№2135/19 від позивача надійшла заява на усунення недоліків разом із уточненим адміністративним позовом, згідно якого позивач просить суд:

Стягнути з Одеської митниці ДФС () середній заробіток за час затримки виконання рішення за період з 20 квітня 2018 року по 09 січня 2019 року з урахуванням підвищення посадових окладів;

Стягнути з Одеської митниці ДФС () моральну шкоду 100 000 (сто тисяч) грн., заподіяну ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) бездіяльністю органу державної влади.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25.02.2019 року.

07.02.2019 року за вх..№4425/19 від позивача надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження позовних вимог ОСОБА_1 у справі №420/142/19 та №420/722/19.

19.02.2019 року за вх№5935/19 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи розрахунків середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 20.04.2018 по 10.01.2019 року.

20.02.2019 року за вх..№6169/19 від представника відповідача надійшли заперечення проти адміністративного позову.

У підготовчому судовому засіданні 25.02.2019 року позивач заявив клопотання про оголошення перерви у підготовчому судовому засіданні для надання до суду відповіді на відзив. Усною ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 14.03.2019 року.

27.02.2019 року за вх..№7261/19 від позивача надійшли пояснення до клопотання про об`єднання позовів. Позивач в обґрунтування клопотання вказує, що вирішення справи №420/142/19 без урахування позову по справі №420/722/19 може привести до невірного розрахунку в частині стягнення з Одеської митниці ДФС заробітної плати за час невиконання рішення суду від 20.04.2018р. у справі №815/6774/17.

27.02.2019 року за вх..№7262/19 від позивача надійшла відповідь на відзив.

05.03.2019 року за вх..№7952/19 від представника відповідача надійшло заперечення проти відповіді на відзив та за вх..№7955/19 - заперечення проти клопотання позивача щодо об`єднання позовів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про об`єднання в одне провадження справ №420/142/19 та №420/722/19, а у підготовчому судовому засіданні 14.03.2019 року оголошено перерву до 27.03.2019 року.

14.03.2019 року за вх..№9302/19 від позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копій Наказів, якими було визначено посадові оклади службовим особам Одеської митниці ДФС у 2017 та 2018 роках.

27.03.2019 року підготовче засідання було перенесено у зв`язку з перебування судді на лікарняному на 04 квітня 2019 року.

04.04.2019 року підготовче засідання було перенесено у зв`язку з перебування судді на лікарняному на 11 квітня 2019 року.

11.04.2019 року підготовче засідання було перенесено у зв`язку з перебування судді на лікарняному на 22 квітня 2019 року.

22.04.2019 року підготовче засідання було перенесено у зв`язку з перебування судді на лікарняному на 23 травня 2019 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.05.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 28.05.20119 року.

У судовому засіданні 28.05.2019 року у зв`язку із необхідністю додаткового вивчення матеріалів справи ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву до 30.05.2019 року.

У судове засідання 30.05.2019 року сторони з`явились. Позивач позов підтримав у повному обсязі, а представник відповідача проти задоволення позову заперечувала.

В обґрунтування вимог позовної заяви позивачем зазначається, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 року у справі №815/6774/17 скасовано Наказ Одеської митниці Державної фіскальної служби №1156-о від 20 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено позивача на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Чорноморський" Одеської митниці ДФС. Позивач наголошує, що рішення в частині поновлення його на зазначеній посаді підлягало негайному виконанню, однак фактично його було поновлено лише 10.01.2019 року Наказом Одеської митниці ДФС №33-о. У період з 20.04.2018 року по 09.01.2019 року позивач не міг реалізовувати своє право на працю та отримання заробітної плати, у зв`язку із чим вважає вказаний вище період вимушеним прогулом, який підлягає оплаті у встановленому законодавством порядку. Позивач вважає, що неналежним виконанням рішення суду від 20.04.2018 року у справі №815/6774/17 Одеська митниця ДФС порушила норми Конституції України та Кодексу законів про працю України, у зв`язку із чим сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає стягненню у судовому порядку. Крім цього, позивач зазначає, що протиправність дій відповідача спричинила йому душевних страждань, а тому відшкодуванню підлягає також і моральна шкода, завдана позивачу, у розмірі 100000 грн.

20.02.2019 року за вх..№6169/19 від представника відповідача надійшли заперечення проти адміністративного позову, а 05.03.2019 року за вх..№7952/19 - заперечення проти відповіді на відзив. Так, згідно зазначених заяв по суті справи відповідач не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування такої позиції представником відповідача зазначається, що неможливість виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 року у справі №815/6774/17 була спричинена об`єктивною неможливістю його реалізації у наявній редакції, оскільки згідно штатного розпису всі посади старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Чорноморський" Одеської митниці ДФС були зайняті. Моральна шкода, на думку відповідача, відшкодуванню не підлягає з мотивів відсутності протиправних дій з боку суб`єкта владних повноважень щодо позивача, а також у зв`язку із недоведеністю її фактичного завдання. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши учасників суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивача Наказом Одеської митниці Державної фіскальної служби №1156-о від 20 грудня 2017 року було звільнено з посади старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Чорноморський" Одеської митниці ДФС.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 року у справі №815/6774/17 скасовано Наказ Одеської митниці Державної фіскальної служби №1156-о від 20 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 та поновлено позивача на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Чорноморський" Одеської митниці ДФС; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Чорноморський" Одеської митниці ДФС з 20.12.2017 року.

Крім цього, вирішено допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Чорноморський" Одеської митниці ДФС та в частині стягнення з Одеської митниці державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, за один місяць, в розмірі 7941,41 грн.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Одеської митниці Державної фіскальної служби України залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2018 року у справі № 815/6774/17 залишено без змін.

Таким чином, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 року у справі №815/6774/17 набрало законної сили 26.06.2018 року.

10.01.2019 року Наказом Одеської митниці ДФС №33-о поновлено з 21.12.2017 року ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 1 митного поста "Чорноморський" Одеської митниці ДФС та наказано приступити до виконання обов`язків за посадою державного інспектора відділу митного оформлення № 4 митного поста "Чорноморський" Одеської митниці ДФС (а.с.5).

З приводу затримки виконання рішення суду щодо поновлення позивача на посаді та пов`язаної із цим необхідності стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді за період вимушеного прогулу позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно п.9 ч.1 ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства в Україні є обов`язковість судових рішень.

Згідно ч.1 ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Згідно ч.1,2 ст. 372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Згідно п.2, 3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно ст.ст.235, 236 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Представник відповідача ґрунтував позицію на тому факті, що у період з 20.04.2018 по 09.01.2019 року у Одеської митниці ДФС була відсутня об`єктивна можливість виконання рішення суду, оскільки за вказаною у рішенні посадою та згідно штатного розпису вже перебували особи. Їх звільнення або переведення для виконання рішення суду, на думку відповідача, не є допустимим. Крім цього, у цей же період у рамках адміністративної справи №420/5430/18 розглядалось питання щодо про визнання протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Гортолум В.С. від 01.10.2018 року ВП№56997616 про накладення штрафу на Одеську митницю ДФС у розмірі 5100,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду у цій справі від 03.12.2018 року було визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Одеській області Гортолум В.С. від 01.10.2018 року ВП№56997616 про накладення штрафу на Одеську митницю ДФС у розмірі 5100,00 грн.

Це, на думку представника відповідача, є свідченням того, що затримка виконання рішення суду щодо поновлення позивача на посаді, є поважною та правомірною.

З приводу цього суд зазначає наступне.

Згідно ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.

Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Аналіз норм чинного законодавства дає підстави дійти висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, який полягає в обов`язку видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, рішення суду про поновлення на посаді вважається виконаним з видання наказу про поновлення на роботі та будь-які причини, у тому числі поважні, не можуть братись до уваги при вирішенні спору про стягнення середнього заробітку.

До суду, натомість, не надано будь-яких доказів, які б доводили, що Одеська митниця ДФС дійсно проводила такі заходи. Факт наявності спроб поновлення позивача на посаді та виплати належної йому заробітної плати не може свідчити про правомірність затримки. У будь-якому разі, за умови недотримання негайного виконання рішення залишається очевидною затримка виконання.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов`язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі негайно після проголошення судового рішення.

Суд акцентує увагу на тому, що вищезазначеною нормою КЗпП України не встановлено критеріїв поважності затримки виконання рішення. Так, суд дійсно може та повинен враховувати та оцінювати обставини конкретної справи, об`єктивні чинники, які унеможливили виконання рішення, але вони мають бути доведені та аргументовані. Належних доказів поважності затримання виконання рішення у рамках даної адміністративної справи Одеською митницею надано не було. Разом з тим, навіть наявність таких причин та об`єктивних чинників не виключає той факт, що особа була звільнена протиправно, та не виправдовує протиправність затримання виплати належної працівнику заробітної плати.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини з розгляду категорії справ про поновлення на роботі та виплаті грошового забезпечення за вимушений прогул у зв`язку із затримкою виконання судового рішення.

Законом України від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Так, у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

У рішенні по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.

У рішенні по справі «Метаксас проти Греції» Європейським судом з прав людини встановлено, що у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції.

Згідно ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у Постанові від 10.05.2019 року у справі №816/1791/17 зазначив, що «стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Аналіз норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно.

За таких обставин стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 за період з 20.04.2018р. по 09.01.2019р. має бути проведене.

Стосовно розрахунку конкретної суми, яка підлягає стягненню, суд зазначає наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пунктів 5, 8 розділу ІV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Згідно ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 року у справі №815/6774/17 судом встановлено, що з довідкою Одеської митниці ДФС №96 від 29.03.2018 року середньомісячна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці жовтень, листопад 2017 року з вирахуванням обов`язкової сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору склала 7941,41 грн.

Ця довідка міститься і в матеріалах даної справи (а.с.91).

Таким чином, середньоденний заробіток позивача складає 7941,41 грн./21,5 днів = 369,36 грн., а з урахуванням того, що фактично у період з 20.04.2018р. по 09.01.2019р. робочих днів вимушеного прогулу 178, то стягненню підлягає сума 369,36 грн. * 178 днів = 65747,49 грн.

Крім цього, позивачем заявлено вимогу стягнути з Одеської митниці ДФС моральну шкоду 100 000 (сто тисяч) грн., заподіяну ОСОБА_1 бездіяльністю органу державної влади.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття "власності", яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права" і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту "d" Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: "Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин".

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IVдо офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: "Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію".

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа "Бушемі проти Італії", рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стосовно розміру моральної шкоди, заподіяної затримкою виконання рішення Одеською митницею ДФС, суд зазначає, що розмір моральної шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру майнових втрат (їхньої тривалості та можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин, як то стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та ділових стосунках, ступінь зниження репутації, час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (спів розмірності), виваженості та справедливості.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Судова практика виходить з презумпції спричинення особі моральної шкоди у разі, зокрема, незаконного звільнення та подальшої затримки виконання рішення про поновлення на роботі та саме на відповідача покладається обов`язок спростувати таку презумпцію, чого в даній справі Одеською митницею ДФС не дотримано.

Дослідивши аргументи позивача щодо заподіяння йому моральної шкоди, суд враховує, що невиконання рішення суду більш ніж 7 місяців з поновлення ОСОБА_1 на посаді дійсно вимагали від позивача докладання значних зусиль для організації свого життя, спричинили зрозуміле хвилювання щодо матеріального забезпечення себе та своєї сім`ї, а також супроводжувалось нервовою та психологічною напругою.

Підсумовуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи та з`ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди взагалі та обов`язку її відшкодування, суд, вважає обґрунтованими та такими, що частково підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, яку належить стягнути на користь позивача з Одеської митниці ДФС. Такого висновку суд дійшов, зважаючи на характер правовідносин, тривалість спору та тяжкості моральних страждань і переживань позивача та з урахуванням не вчинення у встановлені строки відповідачем покладеного на нього чинним законодавством обов`язку з поновлення на посаді незаконно звільненого працівника негайно.

Суд також звертає увагу на те, що позивачем у відповіді на відзив зазначено прохання вийти за межі позовних вимог та визнати бездіяльність Одеської митниці ДФС по даній справі в частині поновлення на посаді протиправною.

Згідно ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд наголошує, що Кодексом адміністративного судочинства України встановлено необхідність розгляду справи з урахуванням позовних вимог, викладених у позовній заяві. Для їх збільшення, зменшення тощо до суду мають надаватись відповідні заяви. Крім того, з аналізу зазначеної норми судом встановлено, що вирішення питання щодо виходу за межі позовних вимог є виключно розсудом суду, який розглядає справу.

Згідно ч.1 ст.163 КАС України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх визнання або відхилення.

Таким чином, відповідь на відзив не є неналежним процесуальним документом для оформлення нових або уточнення вже наявних позовних вимог.

Відповідно до ст.383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються. На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом. До заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи. Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду. У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена. За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Суд звертає увагу позивача, що правомірність (неправомірність) дій та рішень, або бездіяльності суб`єкта владних повноважень при виконанні рішення суду в конкретній адміністративній справі перевіряється адміністративним судом не в межах окремого (іншого) судового провадження, а в порядку ст.383 КАС України, тобто за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, поданою до адміністративного суду саме в межах такої справи, та в разі її обґрунтованості постановляється ухвала в порядку ст.249 КАС України, а не нове рішення по суті судового спору.

Позивач не позбавлений права подати заяву в порядку ст.383 КАС України в межах справи №815/6774/17.

Суд також відмовляє у позові в тій частині, що стосується стягнення середнього заробітку з урахуванням підвищення посадових окладів, адже порядок обчислення середнього заробітку не передбачає урахування підвищення посадових окладів.

З урахуванням цього, а також того, що предметом спору у даній справі є саме матеріально-правова складова виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.04.2018 року у справі №815/6774/17, суд не вбачає підстав виходити за межі позовних вимог за заявою позивача.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням зазначеного, враховуючи, що відповідачем не надано обґрунтованих доводів на підтвердження власної правової позиції, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі п. 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, судовий збір за подання адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду не сплачувався. Доказів здійснення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, сторонами до суду не надано, а тому у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Одеської митниці ДФС (, адреса: 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21а) про стягнення заробітку за час затримки виконання рішення за період з 20 квітня 2018 року по 09 січня 2019 року з урахуванням підвищення посадових окладів; стягнення моральної шкоди 100 000 грн., заподіяну ОСОБА_1 . бездіяльністю органу державної влади - задовольнити частково.

Стягнути з Одеської митниці ДФС (, адреса: 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді за період з 20 квітня 2018 року по 09 січня 2019 року у розмірі 65 747 грн. 49 коп.

Стягнути з Одеської митниці ДФС (, адреса: 65078, м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21а) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 15 000 грн. 00 коп. (п`ятнадцять тисяч гривень) моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 10.06.2019 року.

Суддя М.М. Аракелян