Справа № 420/6671/18
Суддя: Цховребова М. Г
Дата ухвалення: 2019-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6671/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Цховребова М.Г., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області, в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості по пенсії з червня 2017 року;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу заборгованість по пенсії з червня 2017 року з урахуванням фактично проведених виплат.

Ухвалами суду від: 21.01.2019 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження; 14.02.2019 року: продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів.

В судове засідання 21.05.2019 року сторони та/або їх представники не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду. (а.с.134, 135)

В прохальній частині позовної заяви позивач просить також справу розглядати без часті позивача. (а.с.10)

17.04.2019 року від представника відповідача до суду поштою надійшло клопотання, вхід. № 13934/19, в якому останній просить справу розглянути без участі відповідача. (а.с.136)

Виходячи з наведеного, керуючись положеннями ч. 3 ст. 194 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно змісту адміністративного позову та відповіді на відзив, позивач обґрунтовує заявлені вимоги із зазначенням таких фактичних обставин:

- обставини, визначені у зазначеній позовній заяві підпадають під ознаки, що були викладені у рішенні Верховного Суду України у зразковій справі № 805/402/18 від 03.05.2018 року;

- позивач є пенсіонером по інвалідності та перебуває на обліку в Ізмаїльському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Одеської області. Також, вона є внутрішньо переміщеною особою з м. Єнакієве Донецької області, яке на сьогоднішній день є окупованою територією. З червня 2017 року позивачу було припинено виплату пенсії з невідомих їй причин. У серпні 2018 року позивача було взято на облік як внутрішньо переміщену особу у м. Болград Одеської області, що підтверджується відповідною довідкою внутрішньо переміщеної особи від 21.08.2018 року № , яка на сьогоднішній день є дійсною;

- позивач звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, проте пенсія так і не була їй виплачена. Лише у вересні 2018 року позивачу була виплачена пенсія, однак у межах одного виплатного періоду. Заборгованість по пенсії з червня 2017 року по серпень 2018 року так і не була їй виплачена;

- 26.10.2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою щодо причин невиплати їй усієї заборгованості по пенсії, яка утворилася з червня 2017 року по серпень 2018 року, на що 14.11.2018 року за № 191/С-01 їй була надана відповідь про те, що виплата пенсії була призупинена з 01.06.2018 року, згідно протокольного рішення районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на території Болградського району від 23.05.2017 року № 14, у зв`язку з непроходженням ідентифікації у ПАТ «Ощадбанк». Додатково позивачу було повідомлено, що рішенням від 21.09.2017 року № 29 її довідку внутрішньо переміщеної особи від 14.06.2016 року № було скасовано;

- відповідно до заяви позивача про поновлення виплати пенсії від 21.08.2018 року, а також витягу з протоколу рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на території Болградського району від 22.08.2018 року № 31 позивачу була поновлена та виплачена пенсія з вересня 2018 року, однак заборгованість за період з червня 2017 року по серпень 2018 року так і не була виплачена;

- стосовно заборгованості по пенсії, відповідач повідомив про те, що нарахована пенсія за період з 01.06.2017 року по 31.08.2018 року в сумі 21620,00 грн. буде виплачена у разі фінансування доплат та окремого доручення Пенсійного фонду України;

- позивачу надійшла відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 29.11.2018 року № 2657/С-З (за дорученням Пенсійного фонду України), в якій повідомлено, що існуюча заборгованість буде виплачена на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України;

- безпідставна невиплата пенсії з заборгованості по пенсії з червня 2017 року, без прийняття відповідного рішення відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, є порушенням Конституції України, положень статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV;

- право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії;

- закон, який є спеціальним, вичерпних випадків припинення пенсійних виплат не передбачав, але унормовував, що ці інші випадки припинення пенсійних виплат можуть бути передбачені тільки законом;

- відповідач обґрунтовує підставу невиплати позивачу заборгованості по пенсії, посилаючись на зміни до Постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, відповідно до якої, для того, щоб вона отримала заборгованість по пенсії з червня 2017 року, їй необхідно дочекатись, доки Кабінет Міністрів України прийме «окремий порядок». Проте, «Окремий порядок» щодо виплати заборгованості по соціальним виплатам внутрішньо переміщеним особам ще навіть не розроблений Кабінетом Міністрів України;

- відповідно до ст. 46 Конституції України, пенсія не є соціальною виплатою. Пенсія як і заробітна плата мають однакову правову природу, тобто є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції). Згідно з абзацом чотирнадцятим статті 1 Закону України № 2235-III «Про громадянство України» (в редакції Закону № 2663-IV) заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування;

- підстави невиплати позивачу заборгованості по пенсії з червня 2017 року не є передбаченими Законом № 1058 підставами для припинення виплати пенсії, оскільки постанова КМУ № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» не є законом, а є підзаконним нормативно-правовим актом, який має нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії, а тому, позивач вважає, що її право на отримання заборгованості по пенсії було безпідставно порушено відповідачем. Отже, зазначені відповідачем підстави не є належними для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 Закону № 1058;

- в діях відповідача вбачаються ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства;

- припинення виплати пенсії з підстав, не передбачених ст. 49 Закону № 1058, не входить до випадків, відповідно до яких може бути припинена виплата пенсії, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України.

Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, із зазначенням таких фактичних обставин:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Пенсія призначена на підставі довідки від 14.06.2016 року № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасові окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, термін дії якої постійно продовжувався;

- Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області приймає рішення про виплату або припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі на підставі даних комісії з розгляду питань призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на території Болградського району Одеської області. Зважаючи на те, що згідно Витягу з протоколу рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 14 від 23.05.2017 року ОСОБА_1 з 01.06.2017 року зупинено видаткові операції в зв`язку з не проходженням ідентифікації, в управлінні були відсутні підстави для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 ;

- 22.09.2017 року управлінням було отримано рішення (розпорядження) № 29 від 21.09.2017 року про скасування дії довідки позивача про взяття на облік від 14.06.2016 року № . Після прийняття відповідного позитивного рішення на засіданні комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат про поновлення виплати пенсії № 31 від 22.08.2018 року та згідно заяви позивача від 21.08.2018 року ОСОБА_1 , як внутрішньо переміщеній особі, управлінням в вересні 2018 року будо здійснено відповідне поновлення пенсії з 01.06.2017 року. Доплату за період з 01.06.2017 року по 31.08.2018 року у розмірі 21620,00 грн. буде виплачено у разі фінансування відповідних доплат після окремого доручення Пенсійного фонду України.

- взявши на себе обов`язок із виплати особі пенсії за минулий період (стаття 46 Закону № 1058-IV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не управлінням. Метою проведення періодичних перевірок фактичного знаходження внутрішньо переміщених осіб за адресою проживання є попередження зловживань з боку осіб, які отримують соціальні виплати. Органи Пенсійного фонду таким чином здійснюють ефективне використання коштів Пенсійного фонду України та Державного бюджету України. Тобто, органи Пенсійного фонду не відмовляють таким особам у пенсії взагалі, лише призупиняють виплату нарахованої пенсії до моменту з`ясування обставин місцезнаходження особи, а в подальшому таку виплату відновлюють.

Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню повністю, з таких підстав.

Судом встановлено, що листом від 14.11.2018 року № 191/С-01 (а.с.15) відповідач, розглянувши звернення позивача від 26.10.2018 року, яке надійшло до відповідача 31.10.2018 року, повідомив позивача, зокрема, що:

- відповідно до ч. 3 п. 4 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів від 25.04.2018 № 335, що набрала чинності 12.05.2018, в разі отримання повідомлення від ПАТ «Державний ощадний банк» про зупинення видаткових операцій за поточним рахунком внаслідок відсутності проходження фізичної ідентифікації внутрішньо переміщеною особою, органами соціального захисту проводиться додаткова перевірка фактичного місця проживання /перебування особи;

- статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон) визначено підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, однією з яких є повернення особи до покинутого місця постійного проживання;

- крім того, абзацом восьмим частини першої цієї статті передбачено, що у разі неповідомлення внутрішньо перемішеною особою про її повернення до покинутого місця проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання;

- припинення та поновлення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам здійснюється відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам;

- на виконання листа Пенсійного фонду України від 03.05.2017 року № 13209/02-02 щодо реалізації постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 № 637 (далі - постанова) для розгляду на Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на території Болградського району (далі - Комісія) управлінням 13.05.2017 направлено список внутрішньо переміщених осіб, яким зупинено видаткові операції АТ «Ощадбанк» в зв`язку із не проходженням ідентифікації. У зазначеному списку були зазначені відомості позивача;

- 25.05.2017 до управління надійшов витяг із протоколу № 14 від 23.05.2017 року Комісії, згідно якого виплата пенсії позивача була призупинена з 01.06.2017;

- 22.09.2017 управлінням отримано рішення розпорядження № 29 від 21.09.2017 про скасування дії довідки позивача про взяття на облік від 14.06.2016 № ;

- відповідно до заяви позивача від 21.08.2018, а також Витягу з протоколу рішення Комісії від 22.08.2018 року № 31 в вересні 2018 року виплату пенсії позивача поновлено з 01.06.2017. Доплату за період з 01.06.2017 року по 31.08.2018 року у розмірі 21620,00 грн. буде виплачено у разі фінансування доплат після окремого доручення Пенсійного фонду України;

- щодо сум розміру нарахованих та отриманих сум пенсії за період з 01.06.2017 року 31.10.2018 року надаємо інформацію:

№ Місяць, рік Розмір призначеної пенсії Розмір виплаченої пенсії

1 Червень 2017 1412,00 0

2 Липень 2017 1412,00 0

3 Серпень 2017 1412,00 0

4 Вересень 2017 1412,00 0

5 Жовтень 2017 1452,00 0

6 Листопад 2017 1452,00 0

7 Грудень 2017 1452,00 0

8 Січень 2018 1452,00 0

9 Лютий 2018 1452,00 0

10 Березень 2018 1452,00 0

11 Квітень 2018 1452,00 0

12 Травень 2018 1452,00 0

13 Червень 2018 1452,00 0

14 Липень 2018 1452,00 0

15 Серпень 2018 1452,00 0

16 Вересень 2018 1452,00 1452,00

17 Жовтень 2018 1452,00 1452,00

24524,00 2904,00.

Також, листом від 29.11.2018 року № 2657/С-3 (а.с.16) Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомив позивача, зокрема, що:

- на підставі особистої заяви від 21.08.2018 та витягу з протоколу засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам на території Болградського району управління соціального захисту населення Болградської районної державної адміністрації Одеської області від 22.08.2018 № 31, виплату пенсії поновлено з 01.05.2018;

- починаючи з вересня 2018 року позивач щомісячно отримує призначений розмір пенсійної виплати;

- стосовно виплати боргу з 01.06.2017 по 31.08.2018. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365», що набрала чинності 12 травня 2018 року, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України;

- на цей час такого порядку не затверджено;

- іншого чинним законодавством не передбачено.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості по пенсії з червня 2017 року, позивач звернувся до суду із вищенаведеними вимогами.

На доведення обставин, на яких ґрунтуються заперечення, та на виконання ухвали суду відповідачем суду надано копії матеріалів пенсійної справи позивача (а.с.70-130), в тому числі, зокрема:

- Розрахунок пенсійних виплат по особовому рахунку позивача № НОМЕР_1 , відповідно до якого борг з пенсійних виплат за період з червня 2017 року до серпня 2018 року складає всього 21620,00 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частинами 1, 3 та 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): законами України: «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII), Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 (далі - Порядок № 365).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1706-VII, зокрема, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно з п. 15 Порядку № 365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з аналізу вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та на підставі встановлених судом обставин, а саме:

1. Згідно змісту заяв сторін по суті справи, ними визнаються фактичні обставини справи, зокрема, щодо: перебування позивача на обліку в управлінні; отримання позивачем пенсії по інвалідності; взяття позивача на облік, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції; наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за пенсією по інвалідності за період з червня 2017 року по серпень 2018 року на загальну суму - 21620,00 грн.

З урахуванням наданих сторонами документів, в тому числі матеріалів пенсійної справи позивача, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України, зазначені обставини, не підлягають доказуванню.

Відповідно, спірність позицій сторін полягає лише та виключно у правовому врегулюванні правовідносин, які склалися між сторонами.

Так, фактично, правовою підставою для невиплати позивачу наявної заборгованості перед ним відповідачем зазначено: пп. 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365», відповідно до якого, виплату якого буде здійснено з моменту надходження особливого розпорядження.

Проте, суд звертає увагу, про що також зазначено відповідачем, що на момент розгляду даної справи відповідний окремий порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі за минулий час Кабінетом Міністрів України не визначено, однак відсутність відповідного нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період не може бути визнано обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права.

Право позивача на отримання пенсії за минулий період чітко закріплено у ст. 46 Закону № 1058-IV, якою встановлено, що частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нормативно-правовим актом, яким визначено механізм виплати пенсій є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Крім того, вищенаведений нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України - Порядок № 365 відноситься до категорії підзаконних, та не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, тому у даному випадку пріоритетному застосуванню підлягають норми Закону № 1058-IV.

Посилання відповідача на те, що пенсія позивачу буде виплачуватись на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, прямо суперечить ст. 46 Закону № 1058-IV та свідчить про застосування до позивача, як до внутрішньо переміщеної особи, дискримінаційного підходу, порівняно з іншими пенсіонерами, в той час, коли наявний єдиний механізм виплати пенсій громадянам України за минулий час згідно діючого законодавства.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Крім того, з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п. 52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п. 71).

Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. The United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями та п. 67 рішення у справі «Котій проти України» (Заява № 28718/09) від 5 березня 2015).

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування правомірності вчинення оскаржуваних дій відповідачем суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що суд не бере до уваги обґрунтування позивачем позовних вимог відсутністю у відповідача підстав для припинення пенсійних виплат позивача, з тих підстав, що правомірність рішень та/або дій відповідача з припинення пенсійних виплат позивача - не є предметом позову, відповідно, не входить до предмету спору, дослідження та доказування.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд дійшов висновків, що:

- правова позиція відповідача зі спірних питань - є помилковою, такою що не відповідає змісту вищенаведених законодавчих норм, які регулюють спірні правовідносини, обмежує позивача у законодавчо встановленому праві, покладаючи на нього надмірний тягар негативних наслідків спірних правовідносин за відсутності його вини;

- оскаржувані позивачем дії вчинені відповідачем: не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; без використання повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дій; недобросовісно; нерозсудливо; без дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці дії, відповідно, - вони є протиправними, відповідно зазначені вимоги позивача та похідні від них вимоги зобов`язального характеру - є такими, що підлягають задоволенню, відповідно

- адміністративний позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви додано квитанцію № ПН1690 від 10 січня 2019 року про сплату судового збору за подання даного адміністративного позову у загальній сумі 704,80 грн.

Стягненню з Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягає належна до сплати за даний позов сума судового збору - 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Керуючись ст.ст. 139, 146, 194, 241-246, 250, 255, 295 та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) до Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (місцезнаходження: вул. Кишинівська, 46, м. Ізмаїл, Одеська область, 68600; ідентифікаційний код юридичної особи: 37743414) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по пенсії з червня 2017 року.

Зобов`язати Ізмаїльське об`єднане управління Пенсійного фонду України Одеської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії з червня 2017 року з урахуванням фактично проведених виплат.

Стягнути з Ізмаїльського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму судових витрат в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Г. Цховребова

.