Справа № 200/4957/19-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року справа №200/4957/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду (суддя Чучко В.М.) від 12 квітня 2019 року (повний текст рішення складено 12 квітня 2019 року) у справі №200/4957/19-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправними дії щодо припинення виплати пенсії за віком з березня 2018 року по серпень 2018 року; зобов`язання нарахувати та виплатити пенсію за віком за період з березня 2018 року по серпень 2018 року включно.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року адміністративну справу №200/4957/19-а передано на розгляд до Окружного адміністративного суду м.Києва.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що у відповідності до вимог ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання є місце проживання, зазначене у паспорті громадянина України, а зареєстрованим у встановленому порядку місцем перебування - місце перебування, зазначене у довідці про звернення за захистом в Україні. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не відноситься до документів, до яких вносяться відомості про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Позивач вважає, що у спірному випадку має бути застосовано правило про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

Позивачем на адресу суду апеляційної інстанції надіслано клопотання про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю його представника.

Відповідач, у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, просив розгляд справи проводити за його відсутністю.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У частині першій статті 125 Конституції України, частині першій статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначається, що судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом територіальності. Територіальна юрисдикція (підсудність) задля забезпечення доступності правосуддя для суб`єктів приватного права може бути загальною, альтернативною, виключною, із зв`язку справ.

Частиною 1 статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно частини 2 цієї статті у разі невизначеності цим Кодексом територіальної підсудності адміністративної справи така справа розглядається адміністративним судом за вибором позивача.

Тобто, наведеною нормою визначена альтернативна територіальна підсудність за вибором позивача.

Частиною першої статті 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом .

Право на свободу пересування і вибору місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2).

Зазначені положення Конституції України та міжнародно-правових актів дістали свій подальший розвиток і конкретизацію у Законі України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Статтею 2 зазначеного Закону визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

При цьому за визначенням, наведеним в абзаці третьому статті 3 цього ж Закону, вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Отже, вільне обрання місця проживання (перебування) є правом позивача.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним судом у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 753/18267/17.

У відповідності до статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні":

- місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

- місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

- документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;

- реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку;

Згідно паспорта серії НОМЕР_1 виданого 10.02.1996 року Калінінським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області місцем проживання позивача є АДРЕСА_1 .

Статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону.

Згідно довідки від 15.02.2018 року № 000047202 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, позивач перемістився з тимчасово окупованої території м. Донецьк Донецької області до м. Києва.

Відповідно до вимог частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Частиною 6 цієї статті визначено, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно частини 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що з огляду на принцип диспозитивності і виходячи із завдань та принципів адміністративного судочинства, в данному випадку, справа повинна розглядатися адміністративним судом за вибором позивача за одним із зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання (перебування, знаходження).

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 N 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифіковано Україною 17 липня 1997 року) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Колегія суддів вважає,що в даному випадку, має бути застосовано правило про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ця справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) Окружного адміністративного суду міста Києва, а тому безпідставно передано справу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, оскаржена ухвала від 12 квітня 2019 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження до Донецького окружного адміністративного суду.

Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року у справі №200/4957/19-а - задовольнити.

Скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року та направити адміністративну справу №200/4957/19-а до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Повний текст рішення складений 12 червня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 12 червня 2019 року та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко