Справа № 200/5511/19-а
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року справа №200/5511/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребової Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 р. у справі № 200/5511/19-а (головуючий І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач, УПФУ), в якому просила:

-визнати протиправними дії Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області що до відмови у здійсненні призначення, перерахунку та виплати пенсії по втраті годувальника з 22 грудня 2008 року відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про Прокуратуру", згідно рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 05 березня 2018 року, та документів пенсійної справи;

-зобов`язати Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок пенсії на підставі довідок Прокуратури Запорізької області на ім`я ОСОБА_3 в розмірі 90 % від розміру місячної заробітної плати починаючи з 22 грудня 2008 року;

-зобов`язати Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити з 22 грудня 2008 року призначення, перерахунок та виплату пенсії по втраті годувальника відповідно до ст. 50 -1 Закону України "Про прокуратуру" ( в редакції на час призначення пенсії) в розмірі 60% від перерахованої пенсії її померлого чоловіка - ОСОБА_3 в розмірі 90% від розміру його місячної заробітної плати, зазначених у довідках Прокуратури Запорізькой області, які знаходяться в документах пенсійної справи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року відмовлено у відкритті провадження. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач повторно звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до того ж відповідача, з тим самим предметом та з тих самих підстав, щодо якого є рішення, яке набрало законної сили.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просили скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказана ухвала винесена з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначає, що з урахуванням обставин викладених у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 06.11.2018 у справі № 225/2842/18, позивач звернувся з заявою у формі згідно Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (із змінами, внесеними згідно Постановами Пенсійного фонду № 13-2 від 30.07.2015) «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Постанова № 22-1) та отримала відмову у призначенні пенсії, яка і стала підставою для звернення до суду..

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Відмовляючи у відкритті провадження у частині позовних вимог на підставі п. 2 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції виходив з того, що існує рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних.

Частина 1 статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви про розгляд навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене.

Таким чином, положення ст. 55 Конституції України закріплює одну з найважливіших гарантій здійснення як конституційних, так й інших прав та свобод людини і громадянина. Кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства, має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді

Як зазначалося, ст. 55 Конституції України передбачено, що кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб і службових осіб, а тому суд не має права відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

Так, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відносно конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, то офіційне тлумачення положень частини 2 статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави" (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

У справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», п. 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до п. 2 ч.1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Виходячи зі змісту цієї норми, достатньою та необхідною правовою підставою для відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України є одночасна сукупність наступних умов: тотожність спору; наявність судового рішення, яким завершено розгляд справи і набрання цим судовим рішенням законної сили.

Відповідно до наведеної норми тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 11 квітня 2018 року у провадженні 11-257заі18.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 916/1764/17 вказав, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського міського суду Донецької області з позовною заявою до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання діяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 12.06.2018 по справі №225/2842/18 матеріали за позовною заявою ОСОБА_1 передано за підсудністю до Донецького окружного адміністративного суду.

У позовній заяві позивач з урахуванням уточнення просив: визнати діяльність Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області протиправною щодо відмови у призначенні та виплати пенсії по втраті годувальника з 22 грудня 2018 року відповідно до рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 05 березня 2018 року, зобов`язати Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок пенсії на підставі довідки Прокуратури Запорізької області №18-701 вих. 16 від 09.09.2016 року на ім`я ОСОБА_3 в розмірі 90% від розміру місячної заробітної плати, починаючи з 22 грудня 2008 року, на підставі якої призначити з 22 грудня 2008 року пенсію по втраті годувальника у розмірі 60% від нарахованої пенсії, зобов`язати Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 22 грудня 2008 року призначити та виплачувати пенсію по втраті годувальника на підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 05 березня 2018 року, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 60% від перерахованої пенсії померлого чоловіка ОСОБА_3 90% від розміру його щомісячної заробітної плати, зазначеної у довідці Прокуратури Запорізької області № 18-701 ви. 16 від 09.09.2016 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06.11.2018 по справі №225/2842/18 відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області про визнання діяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд виходив з того, що позивач не звертався до Управління із заявою у формі встановленою Постановою № 22-1, подана заява була написана позивачем у довільній формі, внаслідок чого її було розглянуто відповідачем відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Тому питання щодо зобов`язання визнати діяльність відповідача щодо відмови у призначені та виплаті пенсії по втраті годувальника є передчасним до звернення позивача із заявою у встановленій законом формі. На підставі викладеного позовні вимоги в цій частині судом не були задоволені. Позовні вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок пенсії та зобов`язання призначити та виплачувати пенсію по втраті годувальника відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 60% від перерахованої пенсії ОСОБА_3 . 90% від розміру його щомісячної заробітної плати, зазначеної у довідці Прокуратури Запорізької області № 18-701 вих. 16 від 09.09.2016 суд визначив, як похідним від вищезазначених вимог, а тому також відмовив у задоволенні.

15 квітня 2019 року позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій просила: визнати протиправними дії Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області що до відмови у здійсненні призначення, перерахунку та виплати пенсії по втраті годувальника з 22 грудня 2008 року відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про Прокуратуру", згідно рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 05 березня 2018 року, та документів пенсійної справи; зобов`язати Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок пенсії на підставі довідок Прокуратури Запорізької області на ім`я ОСОБА_3 в розмірі 90 % від розміру місячної заробітної плати починаючи з 22 грудня 2008 року; зобов`язати Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити з 22 грудня 2008 року призначення, перерахунок та виплату пенсії по втраті годувальника відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції на час призначення пенсії) в розмірі 60% від перерахованої пенсії її померлого чоловіка - ОСОБА_3 в розмірі 90% від розміру його місячної заробітної плати, зазначених у довідках Прокуратури Запорізької області, які знаходяться в документах пенсійної справи.

В обґрунтування зазначених позовних вимог по справі № 200/5511/19 зазначено, зокрема, що 05 квітня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою у встановленій законом формі відповідно до Постанови № 22-1 про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника з 22.12.2008 згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» на підставі рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 05 березня 2018 року. Відповідач рішенням № 1887 від 10.04.2019 відмовив у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, чим на думку позивача порушив його права і законні інтереси. Зазначене стало підставою для звернення з позовом за судовим захистом.

Відмовляючи у відкритті провадження судом першої інстанції зазначено, що спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та було прийнято рішення про відмову в задоволені позовних вимог у справі № 225/2842/18. Рішення у справі набрало законної сили.

З аналізу позовних вимог позивача у справі № 200/5511/19, суд дійшов до висновку, що вони є аналогічними вимогам у справі № 225/2842/18. Позови заявлені у зв`язку з порушенням, на думку позивача, його права на призначення пенсії та випливають з одних і тих самих правовідносин.

Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд в рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 06.11.2018 по справі №225/2842/18 виходив з того, що позивач не звертався до Управління із заявою у формі встановленою Постановою № 22-1, що стало перешкодою у задоволені позову.

В обґрунтування позовних вимог по справі № 200/5511/19 позивачем було зазначено, що позивач 05 квітня 2019 року звернувся до відповідача із заявою у встановленій законом формі відповідно до Постанови № 22-1 на, що отримав рішення відповідача № 1887 від 10.04.2019 про відмову у призначенні пенсії.

Отже, приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не врахував ту обставину, що позивачем у цій справі заявлено позовні вимоги з інших підстав та обставин, що обґрунтовують звернення до суду, фактично з урахуванням висновків викладених у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 06.11.2018 по справі №225/2842/18.

Крім того, судом у справі №225/2842/18 позовні вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок пенсії та зобов`язання призначити та виплачувати пенсію по втраті годувальника відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 60% від перерахованої пенсії ОСОБА_3 . 90% від розміру його щомісячної заробітної плати, зазначеної у довідці Прокуратури Запорізької області № 18-701 вих. 16 від 09.09.2016 року, не було розглянуто у зв`язку з невідповідністю звернення позивача до відповідача вимогам законодавства.

Тобто, наявні інші підстави для повторного звернення з відповідною вимогою, які позивач зазначає в обґрунтуванні позову, про що зазначено у мотивувальній частині цього позову.

Однак, вказані обставини не були з`ясовані судом першої інстанції, а тому, суд першої інстанції прийняв неправомірне й передчасне рішення щодо відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інший підхід розцінюється як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що відмовляючи у відкритті провадження, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та зміст позовних вимог, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а отже підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 р. у справі № 200/5511/19-а - задовольнити.

Скасувати ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 р. у справі № 200/5511/19-а та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового суду протягом тридцяти днів з дати складення повного судового рішення.

Повний текст складений та підписаний 11 квітня 2019 року.

Суддя-доповідач: Е.Г. Казначеєв

Судді: І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова