Справа № 826/26589/15
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_2. ,

від відповідача - 1: Шопіна Ю.О.,

від відповідача - 2: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_2 з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (відповідач - 1), Міністерства внутрішніх справ України (відповідач - 2) та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління МВС України в місті Києві від 06.11.2015 за №1027 о/с;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_2 на посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України рівнозначній посаді заступника начальника управління - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю управління карного розшуку Головного управління МВС України в м. Києві, з якої ОСОБА_2 було звільнено;

- стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.11.2015 і до моменту фактичного поновлення на роботі;

- допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, колегія суддів касаційної інстанції зазначила, що суди не з`ясували, чи дійсно у відповідачів мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штатів, та чи додержано ними норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про зміни в організації виробництва і праці, а також про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що не було можливості перевести позивача до органів поліції.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідачі звернулись до суду з апеляційними скаргами відповідно до змісту яких просять суд скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційних скарг відповідачі мотивують тим, що суд не дав належну оцінку обставинам справи, неправильно застосував законодавство, яке регулює спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального права та з порушенням вимог процесуального права.

Зокрема, звертають увагу суду, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його намір проходити службу в органах поліції. Натомість, з наявною у матеріалах справи довідки, наданої суду відповідачем-1, підтверджується факт того, що позивач з відповідними заявами підтверджуючими його намір проходити службу у поліції - не звертався.

Крім того, на переконання відповідача -1 суд першої інстанції неправильно встановив, що в МВС України відбулась реорганізація.

Відповідач - 2, у свою чергу, звертав увагу суду апеляційної інстанції, що МВС України є неналежним відповідачем щодо позовних вимог про зобов`язання поновити позивача в органах МВС на рівнозначній посаді з якої його було звільнено, а також щодо стягнення на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Зауважив, що в даному випадку належним відповідачем щодо вказаних позовних вимог є Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві з яким позивач безпосередньо перебував у трудових відносинах та з якого був звільнений.

При цьому, відповідач - 2 стверджує, що приймаючи рішення про звільнення позивача з органів внутрішніх справ ГУ МВС України в м. Києві діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений діючим законодавством.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Водночас, у судовому засіданні позивач вимог апеляційних скарг відповідачів не визнав, та просив суд відмовити у їх задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача - 1 у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив суд їх задовольнити.

Відповідач - 2, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи явку уповноваженого представника до суду не забезпечив та про причини його неявки суду не повідомив.

За наведених обставин та керуючись приписами ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів визнала за можливе здійснити апеляційний розгляд справи за даною явкою.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 24.07.1999 ОСОБА_2 прийнято на службу в органи внутрішніх справ.

Згідно Наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №1027 о/с від 06.11.2015 підполковника міліції ОСОБА_2 звільнено з посади заступника начальника управління карного розшуку - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю у відповідності з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ на підставі п.п. "г" (через скорочення штатів) пункту 64 у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік).

Позивач вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що порушує його права та охоронювані законом інтереси звернувся до суду з даним позовом.

Позовні вимоги (з урахуванням висновків Вищого адміністративного суду України) обґрунтовує тим, що наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06.11.2015 за №1027 о/с "Щодо особового складу" в частині, що його стосується прийнято всупереч чинного трудового законодавства, зокрема порушено ст. 49 2 Кодексу законів про працю України. Окрім того, ОСОБА_2 вказує на те, що при його звільнені через скорочення штатів йому не було запропоновано іншу роботу у системі органів внутрішніх справ України та не було враховано наявність у позивача переважного права на залишення на роботі у системі органів внутрішніх справ.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог з урахуванням вказаних вище висновків суду касаційної інстанції, Окружний адміністративний суд м. Києва виходив з того, що з урахування встановленого законом порядку прийняття на службу в поліцію та не створення умов його реалізації у строки та порядку визначеному Законом України "Про Національну поліцію" свідчить про протиправність звільнення позивача за скороченням штатів, як такого, що не виявив бажання проходити службу в органах поліції.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII "Про міліцію", в редакції чинній на момент виникнення правовідносин.

Так, відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням № 114, згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

За приписами пункту 64 "г" Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ "Про Національну поліцію".

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п`ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон України "Про Національну поліцію" опублікований в газеті Голос України 06 серпня 2015 року за № 141-142, набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17- 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону набирають чинності з 07 серпня 2015 року.

Згідно з пунктом 8 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію", з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктами 9, 10, 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Отже, з аналізу пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, вбачається, що працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, гарантоване право бути прийнятим на службу до поліції за умови його відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на дану посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.

Проте, надання згоди працівником міліції на призначення на посаду в органі поліції, неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад в даному органі.

Тобто, наданню згоди повинна була передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, а саме - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення внаслідок скорочення штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу, і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту "г" пункту 63 Положення.

Стосовно другого з наведених вище випадків - то необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

Таким чином, з наведеного слідує, що лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону №580-VІІІ і звільнення особи за скороченням штатів.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд про що останнім вказано, зокрема, у постанові від 10 травня 2019 року по справі № 826/11746/16, а також від 12 грудня 2018 року у справі № 823/5397/15 та від 07 грудня 2018 року у справі № 823/5341/15 та інших.

Водночас, як встановлено судом та не заперечується відповідачами, позивачу не було запропоновано жодної посади в поліції, а отже не виконано обов`язку встановити можливість його використання на службі в органах поліції.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність звільнення позивача за скороченням штатів, як такого, що не виявив бажання проходити службу в органах поліції.

У свою чергу, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до наведених приписів законодавства, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність зобов`язаня Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_2 на посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України рівнозначній посаді заступника начальника управління - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю управління карного розшуку Головного управління МВС України в м. Києві, оскільки не поновивши позивача на попередній посаді в ГУ МВС України в м.Києві, фактично виключається можливість розгляду Національною поліцією рапорту позивача про прийняття його на роботу як такого, що вже не працює в органах внутрішніх справ.

Пункт 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (який може бути застосований до працівників міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів), передбачає, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

За наведених обставин, та враховуючи, що позивач був звільненим зі служби на підставі Наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, а також з огляду на те, що на даний час ГУ МВС України у м.Києві перебуває з 06.11.2015 у стані припинення, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення вказаної суми з Міністерства внутрішніх справ України.

Таким чином, на підставі встановлених під час апеляційного розгляду обставин справи у їх сукупності та взаємозв`язку, колегією суддів встановлено, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції щодо зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України поновити ОСОБА_2 на посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України рівнозначній посаді заступника начальника управління - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю управління карного розшуку Головного управління МВС України в м. Києві не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також спростовуються доводами апеллянта - Міністерства внутрішніх справ України.

Разом з цим, щодо іншої частини оскаржуваного рішення, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права та доводи апеляційних скарг відповідачів не спростовують відповідні висновки суду першої інстанції.

Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідачів підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 313, 315, 317, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 04 січня 2019 року змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини наступним чином:

"Зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління карного розшуку - начальника відділу боротьби з організованою злочинністю з 07 лютого 2015 року."

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва 04 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

В. Ю. Ключкович

Повний текст постанови складено 30 березня 2019 року