Справа № 1.380.2019.000113
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2019-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.000113
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2019 року м. Львів

12 год. 12 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Кушика Й.-Д.М. представниці позивача Богданової І.Д., представниці відповідачів 1, 2 Терешенко К.О., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення заборгованості, -

у с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1), військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач 2), у якій просив визнати бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в розмірі 41852,85 грн. та ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 протиправними; стягнути з військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 41852,85 грн., без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб; зобов`язати військову частини НОМЕР_1 та військову частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018; стягнути з військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2018 по 11.12.2018 в сумі 71728,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивача, ОСОБА_1 звільнено з військової служби наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 121 від 21.05.2018 та виключено зі списків військової частини НОМЕР_1 у запас відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті цього Закону за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту). При звільненні з ним не було проведено повного розрахунку, а саме не була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно у сумі 41852 (сорок одна тисяча вісімсот п`ятдесят дві) гривні 85 копійок, що підтверджується Довідкою № 350/486/29/156 від 13.09.2018 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 . Також, за час проходження військової служби ОСОБА_1 не було нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. Несвоєчасна виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 є підставою для заявления вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вважаючи дії та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 неправомірними, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 14.01.2019 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 29.01.2019 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

27.02.2019 на адресу Львівського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву (а.с.64-68), в якому відповідач-1 у справі зазначив, що вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 07.05.2019 у задоволенні клопотання відповідача 1 щодо залишення позовної заяви без розгляду відмовлено, заяву позивача про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними задоволено. Поновлено строк звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 07.05.2019 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті.

Представниця позивача Богданова І.Д. у судовому засіданні 30.05.2019 заявила усне клопотання про зменшення позовних вимог в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 41852,85 грн., без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб, як грошової компенсації замість належного до видачі речового майна, оскільки відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2019 №28од такі кошти позивачу виплачено. Інші доводи, викладені в позовній заяві, підтримала у повному обсязі, просила позовні вимоги задовольнити.

Представниця відповідачів ОСОБА_2 проти задоволення адміністративного позову заперечила, підтримала доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Суд заслухав вступне слово представниць сторін, з`ясував фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини та встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу з 22.05.2013 по 21.05.2018 на посаді начальника окремого радіолокаційного взводу у військовій частині НОМЕР_2 , де і перебував на грошовому забезпеченні. Військова частина НОМЕР_2 в свою чергу являється підпорядкованим підрозділом військової частини НОМЕР_1 , в якому є свій самостійний фінансовий орган.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 121 від 21.05.2018 ОСОБА_1 звільнено з військової служби та виключено зі списків військової частини. НОМЕР_1 у запас відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті цього Закону за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

При звільненні позивачу не була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно, що підтверджується Довідкою № 350/486/29/156 від 13.09.2018 року, виданою військовою частиною НОМЕР_1 . Крім цього, за час проходження військової служби ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2019 №28од «Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцям офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу військової частини НОМЕР_1 », прапорщику запасу ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №28од від 11.02.2019.

Крім цього, при виплаті грошової компенсації за речове майно прапорщику запасу ОСОБА_1 компенсовано податок з доходів фізичних осіб, який нарахований при виплаті даної грошової компенсації, шо підтверджується копією розрахунково-платіжної відомості № 40 від 11.02.2019 року.

Сторонами факт виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визнається.

Позивач, вважаючи, що він має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні та на виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному випадку дослідженню підлягає правомірність дій суб`єкта владних повноважень під час виплати грошового забезпечення військовослужбовцю, внаслідок виключення його з особового складу військової частини, у зв`язку зі звільненням, а також щодо ненарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Нормою ч. 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 (далі Закон № 2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1-2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Положеннями ст. 2 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює за кріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина 4 даної статті визначає, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Положеннями п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, зокрема щодо належного матеріального та побутового забезпечення, враховуючи особливості військової служби, з метою стимулювання досягнення високих результатів у службовій діяльності. Звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач зі списків особового складу військової частини виключений 21.05.2018. При цьому, ОСОБА_1 виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2019 №28од «Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно військовослужбовцям офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу військової частини НОМЕР_1 », що визнається обома сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу військової частини з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно.

Не зважаючи на те, що спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей: правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці (Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України № 1153/2008 від 10.12.2008), однак ними не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку.

Оскільки порядок виплати грошового забезпечення врегульовано Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України), саме його норми підлягають застосуванню у вказаному випадку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №8-рп/2002 від 07.02.2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13).

При усуненні розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції пункту 56 Положення, статті 24 Закону України «Про відпустку», Верховний Суд України з посиланням на вимоги статей 1-3, 12, 14 Закону 2011-ХІІ, вказав на те, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців, в тому числі працівників правоохоронних органів, членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Нормативно - правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями закріпленими в Конституції та законах України з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими законами.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано порядок виплати військовослужбовцям грошового забезпечення за час затримки розрахунку, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України.

У постанові від 06.06.2018 у справі № 803/1105/16 (провадження № К/9901/11863/18) Верховний Суд також наголосив на правомірності посилання судів попередніх інстанцій в аналогічних правовідносинах на норми трудового законодавства, вказавши, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу Законів про працю України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Відповідачем не надано належних доказів про відсутність бюджетних призначень на виплату військовослужбовцям грошової компенсації за невикористане речове майно.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Враховуючи те, що на день виключення зі списків особового складу військової частини позивач не був забезпечений повністю грошовим забезпеченням за неотримане речове майно, а також позицію Верховного та Конституційного судів щодо застосування ст. 116, 117 до військовослужбовців Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки грошову компенсацію за не отримане речове майно зобов`язана була виплатити військова частина НОМЕР_1 в день виключення зі списків особового складу, судом не встановлено день фактичної виплати позивачу грошової компенсації за не отримане речове майно (зарахування коштів на рахунок позивача), слід визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати такої ОСОБА_1 станом на момент виключення зі списків особового складу.

Разом з тим, оскільки позивач перебував на грошовому забезпеченні військової частини НОМЕР_3 до дня виключення зі списків, з ним не проведено розрахунку при звільненні у повному обсязі, відтак вимога стягнути з військової частини НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2018 по день фактичної виплати (зарахування коштів на рахунок позивача), з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 351,61 грн. за кожен день затримки розрахунку, підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог позивача стосовно ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, суд зазначає наступне.

При звільненні з військової служби 21.05.2018 позивачу не нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018, що не заперечується відповідачами.

Абзацом 2 частини 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-ХІІ).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

За приписами статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Статтею 4 Закону № 1282-ХІІ передбачено підстави для проведення індексації, зокрема, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі Порядок №1078).

Згідно із пунктом 1-1 Порядку №1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на статтю 5 Закону № 1282-ХІІ, згідно з якою проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, оскільки будь-яких застережень щодо нездійснення в зв`язку з цим індексації з 01.01.2016 вказана норма не містить.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 у справі № К/800/3206/16 (368/1047/15-а).

Крім того, така позиція узгоджується з практикою Європейського Суду.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

У пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пункти28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені [див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мультиплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25].

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Суд також враховує і рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.

Тобто, аргументи відповідача про відсутність механізму реалізації законодавчого положення, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів, як причина невиконання своїх зобов`язань, не можуть бути підставою для невиконання вимог закону.

Також суд не приймає до уваги посилання відповідача на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, оскільки вони мають рекомендаційний характер, а тому не може бути підставою для ненарахування та невиплати позивачу індексації за період з 01.01.2016 р. по 01.03.2018.

Таким чином, позовні вимоги позивача щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 є обґрунтованими.

Суд враховує той факт, що ОСОБА_1 проходив військову службу з 22.05.2013 по 21.05.2018 на посаді начальника окремого радіолокаційного взводу у військовій частині НОМЕР_2 , де і перебував на грошовому забезпеченні, відтак, слід визнати протиправною бездіяльність саме військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити таку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене вище, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи суд дійшов висновку, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

У вказаній справі позивач поніс судові витрати у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

При зверненні до суду із цим позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1536,80 грн. відповідно до квитанції № 0.0..1 від 25.01.2019 (дата валютування 28.01.2019), та у зв`язку з частковим задоволенням позову, судові витрати у вигляді судового збору слід стягнути на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: за рахунок військової частини НОМЕР_3 768,40 грн., а за рахунок військової частини НОМЕР_4 384,20 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу подано Договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 07.08.2018 та від 11.12.2018 між Адвокатом Богдановою І.Д. та Бабенком О.В., ордера про надання правової допомоги № ЧН №042856, додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги від 11.12.2018, акта прийомки передачі виконаних робіт з розрахунком витраченого часу на підтвердження розміру оплати послуг адвоката від 30.05.2019, з детальним розрахунком часу та обсягу робіт, виконаних адвокатом у зв`язку з реалізацією договору, а також квитанції від 30.05.2019 на суму 3000,00 грн., з призначенням платежу: гонорар адвоката, отримувач ОСОБА_3 (а.с.30, 43, 118-120)

Враховуючи вищевикладене, а також документальне підтвердження наданих адвокатом Бабенко І.Д. послуг, суд вважає обґрунтованими доводи про покладення на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., понесених позивачем у даній справі, по ? за рахунок бюджетних асигнувань кожного із відповідачів.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25,72-77, 90, 134, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд -

в и р і ш и в:
1. Позов задовольнити частково

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно станом на момент виключення зі списків.

3. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

5. Стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2018 по день фактичної виплати (зарахування коштів на рахунок позивача), з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 351,61 грн. за кожен день затримки розрахунку.

6. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 769,40 грн.

8. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

9. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) судові витрати у вигляді професійної правничої допомоги в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) 00 грн.

10. Стягнути на користь ОСОБА_1 (індивідуальний податковий номер: НОМЕР_8 ) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) судові витрати у вигляді професійної правничої допомоги в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 07.06.2019.

Суддя Качур Р.П.