Справа № 280/4494/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 травня 2019 року м. Дніпросправа № 280/4494/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.01.2019 р. (суддя Кисіль Р.В., м. Запоріжжя) у справі № 280/4494/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 24.05.2018 р. №0-0832 за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" в сумі 24120,42 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.01.2019 р. позов задоволено. Рішення мотивовано тим, що відповідач безпідставно нарахував позивачу суму податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, скаржник оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що рішенням сесії Мелітопольської міської ради Запорізької області №1/4 від 14.07.2016 року затверджено ставки та пільги з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, на 2017 рік. Зазначене рішення було опубліковано 14.07.2016 року у газеті "Новий день".

Відповідно до баз даних ДФС України у власності ОСОБА_1 перебуває нежитлова будівля загальною площею 1168,1 м.кв., яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Фрунзе, будинок 57/8.

На підставі наведених даних у автоматичному режимі засобами ІС "Податковий блок" було сформовано-податкове повідомлення-рішення № 0-0832 від 24.05.2018 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік.

Відповідно до п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування: будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

До Державного класифікатора будівель і споруд поняття "будівлі промисловості" (аналогічно викладене в п. "є" пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України) відноситься не тільки до будівель з відповідною класифікацією у технічній документації на об`єкт нерухомості, а і належать підприємству.

Положеннями ст. 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для. задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Отже, застосування п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 року № 806/2461/17, від 15.05.2018 року № 806/2676/17, від 11.12.2018 року №819/314/18.

Верховний Суд чітко зазначає, що п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права при винесені рішення не навів переконливих доводів, щоб суд мав право відступити від правової позиції викладеної зазначених постановах Верховного Суду.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

Позивач надіслав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу відповідача, в яких просить суд залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Відповідач по справі, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем.

До видів діяльності позивача за КВЕД належать: механічне оброблення металевих виробів (основний) (25.62); оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуванням (46.61); неспеціалізована оптова торгівля (46.90); надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (68.20); ремонт і технічне обслуговування машин і устаткування промислового призначення (33.12) (а.с. 11).

15.08.2018 р. між Мелітопольською міською радою в особі Мелітопольського міського голови Мінька Сергія Анатолійовича з однієї сторони та позивачем з іншої сторони було укладено Договір оренди земельної ділянки (далі - Договір від 15.08.2018, а.с. 14-16), за умовами якого Мелітопольська міська рада надає, а позивач приймає відповідно до рішення сесії Мелітопольської міської ради від 30.03.2018 р. №1/18 у строкове платне користування земельну ділянку для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1 Договору від 15.08.2018 р.).

Відповідно до п. 3 Договору від 15.08.2018 р. на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: нежитлова будівля (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.11.2008 р. №20841792) (а.с. 14).

Пунктами 15 та 16 Договору від 15.08.2018 встановлено, що в оренду передається земельна ділянка для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.

Цільове призначення земельної ділянки: 11:02 - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (а.с. 14).

Згідно з п.8 Договору від 15.08.2018 р., його укладено на 25 років, починаючи з дати його державної реєстрації.

Орендна плата вноситься орендарем ( ОСОБА_1 ) у грошовій формі (національній валюті України гривнях) у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 35808,58 грн. на загальну площу земельної ділянки в рік і вноситься орендарем щомісячно по 1/12 частини від загальної річної орендної плати на рахунок орендодавця (п. 9 Договору від 15.08.2018 р., а.с. 14).

На зазначеної земельній ділянці знаходиться нежитлова будівля загальною площею 1168,1 кв.м., яка належить на праві власності позивачу.

Право власності виникло на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 09.10.2008 р. №214/1. Це підтверджується, зокрема свідоцтвом на право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради 07.11.2008 р. (а.с. 12).

Цільове призначення земельної ділянки, на якій розташоване вищезазначене нерухоме майно, - розміщення виробничої бази та офісу, що підтверджується листом КП "Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 24.01.2017 №154 (а.с. 13).

На підставі наявних у відповідача відомостей в автоматичному режимі засобами ІС "Податковий блок" відповідачем відносно позивача сформовано податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 24.05.2018 № 0-0832, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості" в сумі 24120,42 грн. (а.с. 9).

Оскаржуване податкове повідомлення-рішення направлено на адресу позивача та отримано ним, що не заперечується сторонами.

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, оскільки:

- за приписами п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. При цьому законодавець не визначає жодних обмежень щодо використання чи невикористання таких об`єктів;

- визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000 (постанова Верховного Суду від 31.01.2018 р. по справі № 822/2624/16, № 71939089 в Єдиному державному реєстрі судових рішень);

- належна позивачу частина комплексу будівель та споруд за своїми характеристиками та цільовим використанням відповідає категорії будівель промисловості, тому у відповідача були відсутні законні підстави для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за 2017 рік за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості";

- доводи представника відповідача про те, що належний позивачу нежитловий комплекс за своїми параметрами не відноситься за Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 до виробничих корпусів, цехів, складських приміщень, промислових підприємств суд не прийняв до уваги, оскільки позивачу на праві власності належить комплекс споруд (виробничі та офісні приміщення). Позивач здійснює діяльність у власних нежитлових приміщеннях. Отже, належні позивачу нежитлові приміщення дійсно відноситься до промислових будівель, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

- позивач, на переконання суду, обґрунтував та довів протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з огляду на відсутність у відповідача підстав для нарахування позивачу у 2017 році податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості;

- відповідачем не надано достатніх та переконливих доказів і мотивів, за наявності яких суд мав би право відступити від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 р. у справі № 822/2624/16.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 р. №71-VIІI "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції ст. 266 Податкового кодексу України було введено новий вид податку для громадян України, яким передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з п.п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема: будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Відповідно до п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (п.п.266.3.1, п.п.266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

У свою чергу, за приписами п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

На думку позивача та за висновком суду першої інстанції, позивач не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а саме за нежитлову будівлю загальною площею 1168,1 кв.м., яка належить на праві власності позивачу.

Цей висновок ґрунтується на тому, що нежитлова будівля загальною площею 1168,1 кв.м. належить до будівель промисловості, які відповідно до п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Верховний Суд у постанові від 26 березня 2019 року у справі №808/722/17, адміністративне провадження №К/9901/38085/18, не прийняв "висновки судів попередніх інстанцій щодо розповсюдження на спірні правовідносини положень пункту "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки буквальний аналіз цієї норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності".

Також Верховний Суд зазначив, що "в межах спірних правовідносин суди стверджують про те, що нерухомість позивача є будівлею промисловості, проте Суд вважає, що це не є достатньою умовою для застосування положень пункту "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки застосування цього пункту можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Позивач не є промисловим підприємством в розумінні Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів".

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 31.01.2018 р. у справі № 822/2624/16, на думку колегії суддів, є помилковим, оскільки висновки Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права, що викладені у цій постанові, на час розгляду цієї справи судом першої інстанції змінилися.

Нежитлова будівля загальною площею 1168,1 кв.м., щодо якої відповідач здійснив нарахування позивачу податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та прийняв податкове повідомлення-рішення від 24.05.2018 р. №0-0832, належить на праві власності саме позивачу, а не промисловому підприємству.

Отже, висновки суду першої інстанції та доводи позивача щодо поширення дії п. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України на зазначену нежитлову будівлю є помилковими.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З рахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність свого рішення, а позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.01.2019 р. у справі №280/4494/18 скасувати.

В позові відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 05.06.2019 р.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов