Справа № 620/3780/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3780/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Кашпур О.В. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати пункт 12 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 703 від 07.07.2018 року «Про результати службового розслідування по фактам незаконного списання пально-мастильних матеріалів, яке не підтверджене первинними документами», відповідно до якого, командира 2 танкової роти 1 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.11.2017 № 177, відповідно до п. 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженою Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 3243/95 притягнено до повної матеріальної відповідальності в розмірі 1 235 145,00 грн.;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 незаконно утримане грошове забезпечення, стягнуте в рахунок відшкодування нанесених державі збитків у сумі 11 259,39 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, лейтенант ОСОБА_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира танкової роти. Зазначене підтверджується наказом військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2018 року № 703.

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №1020 від 04.06.2018 року Комісією Військової частини НОМЕР_1 , у відповідності до вимог наказу Міністерства оборони України від 21.11.2017 року №608 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України», було проведено службове розслідування з метою з`ясування причин і умов незаконного (безпідставного) списання паливно-мастильних матеріалів, яке не підтверджене первинними документами (дорожніми листами), а саме: автомобільний бензин (далі - АБ) 219547 л та дизельне пальне (далі - ДП) - 549973 л, на загальну суму 20 227 067,00 грн.

За результатами службового розслідування було складено акт, затверджений командиром Військової частини НОМЕР_1 .

В ході проведення службового розслідування було встановлено, що на виконання наказу командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 26.04.2018 року №244 «Про проведення службового розслідування військовою частиною НОМЕР_2 за фактом нестачі пального у військовій частині НОМЕР_1 » Комісією Військової частини НОМЕР_2 було проведено службове розслідування, з метою з`ясування причин і умов незаконного (безпідставного) списання пально-мастильних матеріалів, яке не підтверджене первинними документами (дорожніми листами), а саме: автомобільний бензин 219547 л та дизельне пальне - 549973 л, на загальну суму 20227067,00 грн.

За результатом вказаного розслідування, наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 30.05.2018 року № 342 військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 було притягнуто до матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну державі в особі військової частини НОМЕР_1 , яка виникла внаслідок незаконного (безпідставного) списання пально-мастильних матеріалів, яке не підтверджене первинними документами.

Аудитом Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту у період з 19 лютого 2018 року по 26 квітня 2018 року у військовій частині НОМЕР_1 були встановлені порушення вимог пуншу 6.4 Порядку списання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 12 січня 2015 року № 17, які виявилися в тому, що дорожні (робочі) листи до донесення про наявність та рух пального в обов`язковому порядку не додавались, та в порушення вимог п. 5.14.7 Тимчасового керівництва з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 24 грудня 2010 року № 690, що діяло до 02 листопада 2017 року, а також Інструкції з обліку військового майна № 440, що набрала чинності з 03 листопада 2017 року, щомісячні донесення Ф.24 командирами підрозділів не подавались, внаслідок чого було виявлено незаконне (безпідставне) списання паливно-мастильних матеріалів, яке не підтверджене первинними документами (дорожніми листами), а саме: автомобільний бензин (далі - АБ) 219547 л та дизельне пальне (далі - ДП) - 549973 л, на загальну суму 20 227 067,00 грн.

Аудитом також було встановлено, що в порушення вимог Інструкції про порядок використання автомобільної техніки № 678, переважна кількість дорожніх (робочих) листів, попередньо виписаних до автомобільної, бронетанкової служб, не здавалась, але посадовими особами відповідних служб нові дорожні листи оформлювалися.

Відповідно до акту службового розслідування Військової частини НОМЕР_1 встановлено, що лейтенант ОСОБА_1 не надав шляхових листів на списання палива до донесення від 25.11.2017 року № 370, всього: дизельне паливо 47770 л на загальну суму 1 242 020,00 грн.

Враховуючи вищевикладені результати службового розслідування, командиром Військової частини НОМЕР_1 було прийнято наказ від 07.07.2018 року №703, п. 12 якого, за порушення вимог ст.11, 16, 58, 111, 112 ч. І Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV, ст.3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», статей 2, 5, 6, 15, 16 «Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 №1225, пункту 6.4 Порядку списання військового майна у Збройних Силах України від 12 січня 2015 року № 17 командира 2 танкової роти 1 танкового батальйону військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.11.2017 № 177, відповідно до п. 13 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну держав, затвердженою постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95, притягнено до повної матеріальної відповідальності в розмірі 1 235 145, 00 грн.

Зазначене зумовило позивача звернутися з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що Військовою частиною НОМЕР_1 протиправно притягнуто позивача до повної матеріальної відповідальності через те, що відповідачем не доведена протиправна поведінка позивача, наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина у заподіянні шкоди, умови та причини, що сприяли її заподіянню за відсутності доведеності вини позивача у вчиненні порушення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV(далі по тексту Статут) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актам.

Відповідно до статті 11 Статуту, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (статті 16 Статуту).

Згідно із статтями 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Загальні підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіяні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативно правовими актами визначені Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР (далі по тексту - Положення №243/95).

Відповідно до п. 2 Положення № 243/95 відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Пунктами 3, 4 Положення № 243/95 встановлено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю:

а) заподіяння прямої дійсної шкоди;

б) протиправної їх поведінки;

в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди;

г)вини у заподіянні шкоди.

Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.

Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.

Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоди.

Згідно із п. 13 Положення № 243/95 військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі:

умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій;

приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах;

заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані;

дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину;

недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.

Згідно із п. 16 Положення № 243/95 розмір заподіяної державі шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних обліку виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін, що діють на період розгляду питання про матеріальну відповідальність, а в разі відсутності таких даних - за цінами, що обчислюються в порядку, який визначається Міністерством економіки України.

Обчислення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, провадиться з урахуванням зносу військового майна за встановленими нормами.

Командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини.

У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

За висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.

Розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності.

Розслідування провадиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту.

Забороняється доручати розслідування посадовій особі, яка є підлеглою чи безпосереднім начальником військовослужбовця чи військовозобов`язаного, призваного на збори, дії яких необхідно розслідувати, а також посадовим особам, які є співучасниками заподіяння матеріальної шкоди чи зацікавлені в результатах розслідування.

Розслідуванням повинно бути встановлено:

- в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка;

- якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду;

- вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено;

- умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду;

- чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків;

- ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами;

- умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки (пункти 17-19 Положення № 243/95).

Відповідно до п. 37 Положення № 243/95 встановлено, що матеріальна відповідальність не настає у випадках:

- коли заподіяна шкода є наслідком дії непереборної сили;

- невстановлення винної особи;

- смерті винної особи;

- коли шкоду заподіяно внаслідок виконання наказу старшого начальника, або виправданого в конкретних умовах службового ризику, або правомірних дій.

Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що до матеріальної відповідальності може бути притягнено військовослужбовця, у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки та наявності взаємозв`язку між діями військовослужбовця та заподіяної шкоди.

Тобто, законодавцем чітко визначено, що в діях військовослужбовця, що притягується до матеріальної відповідальності, необхідно встановити саме вину.

Як вбачається з оскаржуваного наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2018 року №703, підставою для висновків відповідача про заподіяння ОСОБА_1 матеріальної шкоди державі, в особі Військової частини НОМЕР_1 , було зроблено фактично за наслідками проведеного аудиту Північно-Східним територіальним управлінням внутрішнього аудиту у Військовій частині НОМЕР_1 , у період з 19.02.2018 року по 26.04.2018 року.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, довідка про проведений аудит та акт службового розслідування, що був затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 не містять жодних посилань на фактичні обставини, що свідчать про те, що саме позивач здійснив розтрату паливно-мастильних матеріалів.

Також, матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що саме з вини позивача державі було завдано збитки, у зв`язку з неналежним виконанням ним службових обов`язків щодо контролю за наявністю та законністю витрачання і списання пального.

Крім того, повна матеріальна відповідальність військовослужбовців, настає тільки якщо військовослужбовці умисно знищили, пошкодили, зіпсували, здійснили розкрадання або незаконне витрачання військового майна.

В той же час, притягнення позивача до відповідальності з підстав виявлення різниці шляхових листів, які надавались на списання, ніж тих, які рахувались за підрозділом, не свідчить про розкрадання, пошкодження, втрату чи незаконне використання військового майна, погіршення або заниження його цінності.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ані аудитом, ані службовим розслідування не підтверджено вини саме ОСОБА_1 у втраті військового майна.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність висновків Військової частини НОМЕР_1 про притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності через те, що відповідачем не доведена протиправна поведінка позивача, наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і настанням шкоди, вина у заподіянні шкоди, умови та причини, що сприяли її заподіянню за відсутності доведеності вини позивача у вчиненні порушення.

Крім того, аудит Північно-Східного територіального управління внутрішнього аудиту було завершено 26.04.2018 року, після чого було встановлено, що майну Військової частини НОМЕР_1 завдано матеріальної шкоди, тобто фактично встановлено порушення.

Водночас, службове розслідування у Військовій частині НОМЕР_1 було призначено на 04.06.2018 року та завершено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 703 від 07.07.2018 року.

Таким чином, службове розслідування було завершено після спливу більше двох місяців з моменту виявлення завдання матеріальної шкоди, що свідчить про те, що під час проведення службового розслідування відповідачем не було дотримано вимог пункту 17 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року №243/95-ВР, а доказів продовження цього терміну Військовою частиною НОМЕР_1 не надано.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що враховуючи протиправність висновків відповідача про притягнення позивача до відповідальності, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування п. 12 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2018 року № 703 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 незаконно утриманого грошового забезпечення в розмірі 11 259,39 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 , на виконання наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Військова частина НОМЕР_2 ) від 30.05.2018 року №342 «Про притягнення до обмеженої відповідальності посадових осіб, які винні у незаконному списанні пально-мастильних матеріалів, за результатами проведення аудиту Північно-Східним територіальним управлінням внутрішнього аудиту у ВЧ НОМЕР_1 », від 07.07.2018 року № 703 «Про результати службового розслідування по фактам незаконного списання пально-мастильних матеріалів, яке не підтверджене первинними документами» з позивача було утримано за період з червня по серпень 2018 року з грошового забезпечення кошти в рахунок відшкодування завданої шкоди.

Вказане утримання коштів, стало похідною обставиною виконання Військовою частиною НОМЕР_1 п. 12 наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Військової частини НОМЕР_2 ) від 07.07.2018 року №703.

Таким чином, враховуючи те, що судом першої інстанції законно визнано протиправним та скасовано вказаний наказ, в цій частині, зазначене утримання коштів позивача є неправомірним, а утримана сума в розмірі 11 259,39 грн. має бути нарахована та виплачена ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 р. без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст рішення виготовлено 10.06.2019 року