Справа № 640/7109/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 червня 2019 року № 640/7109/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДеснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправними та скасування постанов

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі також - відповідач, Деснянський РВ ДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві), в якому просила суд: визнати протиправними та скасувати постанови державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Стрепетової Олександри Сергіївни ВП №57855565 від 18.04.2019 про накладення штрафу та про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на протиправність прийнятих державним виконавцем у межах виконавчого провадження №57855565 постанови про накладення штрафу від 18.04.2019 та постанови про стягнення виконавчого збору від 18.04.2019, відповідно до яких постановлено стягнути з ОСОБА_1 суми штрафу і виконавчого збору у зв`язку з невиконанням останньою рішення суду без поважних причин. Позивач вважає, що державним виконавцем безпідставно не взято до уваги її пояснення стосовно того, що оригінал свідоцтва про право власності на квартиру, що його ОСОБА_1 мала передати ОСОБА_2 на виконання рішення суду, у позивачки відсутній. А саме, на переконання ОСОБА_3 , оригінал відповідного документу фактично перебуває у розпорядженні ОСОБА_2 (стягувача), який має безперешкодний доступ до квартири, де знаходився документ. Наведене свідчить, що ОСОБА_3 позбавлена можливості виконати рішення суду з незалежних від неї причин, що у свою чергу спростовує підстави для застосування до неї суми штрафу за невиконання рішення суду. Крім того, позивач вважає, що оскільки рішення суду було виконано до постанови про відкриття виконавчого провадження, а виконавчий збір при відкритті такого виконавчого провадження не стягувався, то відсутні підстави для стягнення виконавчого збору за рахунок ОСОБА_3 в подальшому.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2019 відкрито провадження в адміністративній справі №640/7109/19 за вказаним позовом ОСОБА_1 та дану справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, з урахуванням правил визначених ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

07.06.2019 у судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила суд задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Натомість представником відповідача до канцелярії суду були подані відзив на позовну заяву та копії матеріалів виконавчого провадження №57855565.

07.06.2019 у судовому засіданні суд ухвалив про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши усні пояснення їх представників, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Починаючи з грудня 2018 року в провадженні Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження №57855565, відкрите з примусового виконання виконавчого листа №754/10112/16-ц, виданого Деснянським районним судом м. Києва на виконання рішення суду від 16.02.2017 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскова Н.А. про зобов`язання співвласників квартири усунути перешкоди у розпорядженні майном та надати оригінал правовстановлюючих документів на квартиру, а саме з: усунення ОСОБА_2 перешкоди у розпорядженні своїм майном, шляхом зобов`язання інших співвласників квартири - ОСОБА_1 , ОСОБА_4 надати ОСОБА_2 оригінал свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , виданого 29.05.2006 відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням (наказом) №790, для можливості укладення договору дарування частини квартири.

Відповідно до тексту постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №57855565 від 06.12.2018 боржнику ( ОСОБА_1 ) було встановлено строк для виконання рішення суду - 10 робочих днів.

В ході виконавчого провадження державним виконавцем Стрепетовою О.С. були складені на адресу ОСОБА_1 . вимоги виконавця від 20.12.2018 №57855565/10, від 11.01.2019 №57855565/10, від 25.09.2019 №57855565/10, в текстах яких державний виконавець вимагав від боржника бути присутнім 10.01.2019 за місцем свого проживання ( АДРЕСА_2 ), з`явитися 06.02.2019 та згодом 07.03.2019 за адресою Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві у зв`язку з необхідністю вчинення виконавчих дій за виконавчим документом.

Крім того, 20.12.2018, 26.12.2018, 06.02.2019, 13.02.2019 та 07.03.2019 працівниками Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві складено акти державного виконавця, в т.ч. у деяких випадках за участю стягувача - ОСОБА_2 і уповноваженого представника боржника - ОСОБА_4. Зокрема, у текстах актів державного виконавця від 26.12.2018, 13.02.2019, 07.03.2019 зафіксовано, що представник боржника ОСОБА_4 пояснила про неможливість виконання рішення суду з причини відсутності у боржника оригіналу свідоцтва.

Додатково ОСОБА_1 і ОСОБА_4 до Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві були подані письмові заяви (вх. №29033 від 26.12.2018, №5779 від 07.03.2019), де вони повідомили, що ОСОБА_2 , у якого, як співвласника та родича заявників, наявний свій комплект ключів від квартири, самостійно виніс оригінал свідоцтва про приватизацію квартири. Таким чином, оригінал свідоцтва вже знаходиться у розпорядженні стягувача.

У свою чергу ОСОБА_2 в текстах своєї заяви (вх. №1020 від 11.01.2019) до Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві, а також актів державного виконавця від 06.02.2019 і 07.03.2019 заперечував факт наявності у нього оригіналу свідоцтва та наполягав на виконанні рішення суду.

25.02.2019 державним виконавцем Стрепетовою О.С., керуючись ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення штрафу ВП №57855565, якою у зв`язку з невиконанням боржником ( ОСОБА_1 ) рішення суду (оригінал свідоцтва про право власності на квартиру стягувачу не передано) на боржника накладено штраф у сумі 1700,00 грн. Крім того, боржника зобов`язано виконати протягом десяти робочих днів рішення суду.

В судовому засіданні 07.06.2019 представник позивача повідомила суд, що зі змістом вказаної постанови державного виконавця від 05.02.2019 вона ознайомилась лише 07.03.2019, під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, та, що копію такої постанови позивач не отримувала.

В подальшому, 18.04.2019 державним виконавцем Стрепетовою О.С. за невиконання боржником ( ОСОБА_1 ) рішення суду, на неї відповідно до ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» накладено штраф у розмірі 3 400,00 грн., про що винесено відповідну постанову.

Крім того, в той же день державним виконавцем Стрепетовою О.С. винесено постанову про стягнення з боржника ( ОСОБА_1 ) виконавчого збору у розмірі 8 346,00 грн., а також постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону). При цьому, в тексті постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №57855565 від 18.04.2019 вказано, що постанови про накладення штрафу та стягнення виконавчого збору винесено в окремі провадження.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад як, зокрема обов`язковість виконання рішень (ст. 2 вказаного Закону).

Згідно ч. 1 ст. 18 цього Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Так, згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 63 вказаного Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною третьою ст. 63 цього Закону передбачено, що виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження..

Також за нормами ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», що визначає відповідальність за невиконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Вказана стаття, як і спеціальний закон, не містить норм, які б звільняли боржника від відповідальності за невиконання без поважних причин рішення суду в залежності від тих чи інших обставин.

Поважними в розумінні наведених норм закону можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його волевиявлення.

Дослідивши наявні у справі матеріали суд дійшов висновку, що позивач як боржник у виконавчому провадженні не заперечує проти того, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає виконанню.

Водночас у текстах своїх заяв, адресованих відповідачу, та в актах державного виконавця позивач полилась на наявність, на її думку, поважної причини, що перешкодила виконати рішення суду, а саме - у зв`язку з відсутністю в розпорядженні позивача оригіналу документа, який вона на виконання такого рішення суду мала передати стягувачу ( ОСОБА_2 ).

У свою чергу з наявних у справі матеріалів виконавчого провадження вбачається, що стягувач ( ОСОБА_2 ) категорично заперечував факт отримання (набуття) ним оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру.

У контексті з наведеними запереченнями стягувача позивач не надала ні до Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві, ні до суду документальні докази звернення ОСОБА_1 до органу Нацполіції за фактом втрати (незаконного вибуття тощо) з її розпорядження відповідного документу та/або звернення позивачки до відповідного компетентного органу для отримання дубліката документу у зв`язку з його втратою.

Таким чином, оскільки заявлена позивачем обставина про відсутність у неї оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру самим стягувачем не підтверджена та відповідними зверненнями позивача з метою відновлення попереднього стану правовідносин не задокументована, то суд погоджується з позицією відповідача, що в розумінні ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» така наведена позивачем причина у контексті заперечень стягувача не можна вважати поважною. Як наслідок, суд вважає, що встановивши обставини невиконання позивачем рішення суду без поважних причин у державного виконавця були правові підстави для накладати стягнення у вигляді штрафу на боржника виконавчого провадження, шляхом прийняття оспорюваної постанови від 18.04.2019.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 18.04.2019, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до норм ч.ч. 1 - 4 ст. 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Частиною 5 ст. 27 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Також ч. 9 цієї ж статті Закону передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

З аналізу вказаних норм ст. 27 суд робить висновок, що частини перша, друга та третя ст. 27 Закону №1404-VIII встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем. Разом з тим, ця стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується.

Водночас, згідно з ч. 3 ст. 40 цього ж Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Проаналізувавши наведені норми ст. 27 і ст. 40 Закону у сукупності, під час перегляду в порядку касаційного оскарження ряду схожих адміністративних справ Верховний Суд (у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду) в текстах своїх постанов від 19.04.2018 у справі №825/739/17, від 30.05.2018 у справі №808/3791/16, від 18.10.2018 у справі №442/2670/17 дійшов таких правових висновків: примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом. Під час вчинення виконавчих дій виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Частина перша та друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII встановлюють загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем. Разом з тим, ця стаття передбачає винятковий перелік підстав, коли виконавчий збір не стягується. При цьому, частина третя статті 40 зазначеного Закону є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного Закону - не можуть застосовуватися.

Тобто, виходячи з наведеної правової позиції Верховного Суду щодо застосування норм ст. 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», що в силу припису ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковою для суду в межах даного спору, у разі закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VІІІ, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження. Тобто, така постанова виноситься після закінчення виконавчого провадження.

Як свідчать наявні у справі матеріали справи, постанова про стягнення виконавчого збору ВП №57855565 від 18.04.2019 була прийнята державним виконавцем в порядку ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме - у зв`язку з прийняттям постанови про закінчення виконавчого провадження від 18.04.2019, розпочатого з примусового виконання виконавчого листа №754/10112/16-ц від 26.04.2017, з підстави визначеної п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір виконавчого провадження згідно цієї постанови визначено державним виконавцем з дотриманням вимог ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, враховуючи вищенаведене та беручи до уваги наявні у справі матеріали (в т.ч. матеріали виконавчого провадження), суд приходить до висновку про дотримання державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження» при прийнятті постанови про стягнення виконавчого збору від 18.04.2019 ВП №57855565.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Щодо питання про розподіл судових витрат за результатами розгляду цієї справи, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1, 5 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В даному випадку відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат, оскільки позивачу було відмовлено у задоволенні позову повністю, а документальні докази понесення відповідачами судових витрат у матеріалах справу відсутні.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241 - 246, 250, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (, адреса: 02232, м. Київ, вул. О. Бальзака, 64) про визнання протиправними та скасування постанов відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням особливостей визначених ст. 272 цього Кодексу.

Суддя Т.О. Скочок