Справа № 160/2455/19
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2019 року Справа № 160/2455/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Голобутовського Р.З.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якій просила, з урахуванням уточнених позовних вимог:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС в Дніпропетровській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу;
- стягнути з Головного управління МВС в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 14.02.2019 року по день постановлення рішення у справі, виходячи із розміру середньоденної заробітної плати 242,6 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що бездіяльність ГУМВС України в Дніпропетровській області щодо невиплати грошового забезпечення, а також одноразової грошової допомоги при звільненні є протиправною, що і змусило звернутись її до суду для захисту своїх прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.04.2019 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
25.04.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що норми законодавства, які регулюють правовідносини у сфері виплати одноразової грошової допомоги особам рядового і начальницького складу ОВС, не містять порядку нарахування та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового та начальницького складу ОВС, які станом на час звільнення не отримували грошове забезпечення, у зв`язку з відсутністю законодавчого врегулювання таких виплат, зазначає, що повідомляючи ОСОБА_1 про неможливість здійснення виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, діяло в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством.
07.05.2019 року до суду від позивача була надана письмова відповідь на відзив, в якій було підтримано позицію, викладену в позовній заяві, та зазначено, що відзив відповідача є законодавчо необґрунтованим та таким, що не спростовує доводи, викладені в позовній заяві як підстави для задоволення позову.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.05.2019 року підготовче провадження у справі закрито та вирішено розглядати справу по суті.
15.05.2019 року на адресу суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву, в яких відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що доводи і міркування, які викладені у відзиві ГУМВС на позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії у справі № 160/2455/19 є такими, що спростовують обставини викладені у позовній заяві позивача.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та у відповіді на відзив, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та у додаткових поясненнях на відзив на позовну заяву, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.
Таким чином, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що 06.11.2015 року, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, позивач була звільнена з органів внутрішніх справ за п.64 «г» (через скорочення штатів) на підставі наказу № 485 о/с від 06.11.2015р., що змусило звернутись її до суду для захисту своїх прав.
Так, Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.07.2016 року у справі 804/898/16 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та скасовано наказ № 485 о/с від 06.11.2015 року Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області в частині звільнення у запас Збройних сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів), поновлено позивач на посаді оперуповноваженого ГУ МВС України в Дніпропетровській області.
Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.07.2016 року залишена без змін.
Як встановлено судом, до трудової книжки було внесено запис про недійсність запису про звільнення з органів внутрішніх справ.
Проте, відповідно до наказу ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області № 13 о/с від 03.10.2016 р. позивача знову було звільнено з органів внутрішніх справ України за п.64 «г» (через скорочення штатів) з 06.11.2015 р.
Позивач знову звернулась із позовною заявою до суду за захистом своїх прав.
Відтак, Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року у справі №804/7703/16 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ № 13 о/с від 03.10.2016 року Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області в частині звільнення позивача у запас Збройних сил за п. 64 г та поновлено позивача на посаді оперуповноваженого ГУ МВС України в Дніпропетровській області з 06.11.2015 року.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Однак, постановою Верховного Суду від 04.10.2018 року постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року скасовано. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року залишено в силі.
Так, відповідно до наказу ліквідаційної комісії ГУМВС України в Дніпропетровській області № 5 о/с від 07.11.2018 року внесено запис до трудової книжки позивача про недійсність запису про звільнення з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 року та внесено запис про поновлення позивача на попередній посаді з 06.11.2015 року.
Відповідно до наказу ГУМВС України в Дніпропетровській області № 1 о/с від 14.02.2019 року позивача знов було звільнено із займаної посади оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з корупцією управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУМВС України в Дніпропетровській області з 14.02.2019 р. за п.64 «г» (через скорочення штатів).
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, після звільненні позивача з 14.02.2019 року йому не було виплачено гарантовані законодавством грошові виплати.
Позивач, вважаючи, що бездіяльність відповідача щодо невиплати на її користь одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, звернулась із даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Щодо визнання протиправною бездіяльність Головного управління МВС в Дніпропетровській області щодо невиплати на користь позивача одноразової грошової допомоги при звільненні та її стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 , суд зазначає про наступне.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Аналогічне положення закріплено в абзацах першому - третьому пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Постанова № 393), згідно з якими військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:
- які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
- які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Наведені положення пункту 10 Постанови № 393 не пов`язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права на пенсію.
Суд зазначає, що аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що частиною першою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлені дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним у ній особам, а саме: які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я та які звільнені зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше.
Як видно з матеріалів справи, станом на час звільнення з органів внутрішніх справ, вислуга років позивача складала 16 років 05 місяць 29 днів, а підставою для звільнення було скорочення штатів, що, виходячи з приписів чинного законодавства, надає їй право на отримання одноразової грошової допомоги.
Таким чином суд дійшов висновку, що перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не може обмежувати її право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності 10 років вислуги.
Відповідно до п.1.15 Інструкції «Про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», затвердженої Наказом МВС України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» № 499 від 31.12.2007 р. (чинного на час отримання мною грошового забезпечення до надання мені вищезазначеної відпустки) - Виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється щомісяця з 20 до 25 числа за поточний місяць.
Відповідно до п.1.7 Інструкції - При виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Відповідно до п. 3 Наказу МВС України «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» № 499 від 31.12.2007 р. - грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до довідки № 3/1105 від 16.02.2016 р. УФЗБО ГУМВС України в Дніпропетровській області - в квітні 2015 року розмір грошового забезпечення позивача складає 9802,15 грн.
З матеріалів справи вбачається, що з 23.05.2015 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років.
Отже, одноразова грошова допомога має бути розрахована виходячи із останнього повного місячного її грошового забезпечення, а саме із розрахунку грошового забезпечення за квітень 2015 року.
Щодо визнання протиправною бездіяльність Головного управління МВС в Дніпропетровській області щодо невиплати на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та стягнення таких грошових сум з відповідача на користь ОСОБА_1 , суд зазначає про наступне.
Статтею 236 Кодексу законів про працю України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Частиною другою статті 257 зазначеного Кодексу встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 цього ж Кодексу передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), зазначено, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у роботодавця виник обов`язок щодо його виконання.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відтак, враховуючи викладені обставини справи, суд вказує, що позивач має право відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України на виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки виконання судового рішення.

Стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348; далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацами першим, третім пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Так, судом встановлено, що відповідно до довідки УФЗБО ГУМВС України в Дніпропетровській області № 3/1105 від 16.02.2016 р. - в квітні 2015 року позивачу нараховано грошове забезпечення 9802,15 грн., а в березні 2015 р. - 4996,87 грн.

Середньоденний заробіток складає - ( 9802,15 грн. (грошове забезпечення за квітень 2015 року) + 4996,87 грн. (грошове забезпечення за березень 2015 р.) : 61 (календарних днів за 2 місяці) = 242,6 грн.

Період вимушеного прогулу з 13.02.2018 р. по 14.02.2019 р. складає 367 днів.

Отже, суд дійшов висновку, що розмір компенсації позивачу за час вимушеного прогулу з 13.02.2018 року по 14.02.2019 року складає 89034,20 грн. (середньоденний заробіток в розмірі 242,6 грн. х кількість днів вимушеного прогулу 367).

При цьому, суд окремо зазначає наступне.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, встановивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника суму середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України відповідач має обов`язок виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.02.2019 року по дату винесення рішення у справі - 05 червня 2019р. - виходячи із розміру середньоденної заробітної плати в розмірі 242,6 гривень х 476 - кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача = 115477,60грн.

Аналогічні правові позиції містяться у постанові Верховного суду від 14.03.2018 року у справі №805/5097/15 та у постанові Верховного суду від 11.10.2018 року у справі №805/1142/16-а.

В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 77, 78, 139, 205, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС в Дніпропетровській області щодо невиплати на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Головного управління МВС в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 78417 (сімдесят вісім тисяч чотириста сімнадцять) грн. 20коп.

Стягнути з Головного управління МВС в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.02.2018 року по 14.02.2019 року в розмірі 89034 (вісімдесят дев`ять тисяч тридцять чотири) грн. 20коп.

Стягнути з Головного управління МВС в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні за період з 14.02.2019 року по 05.06.2019 року в розмірі 115477 (сто п`ятнадцять тисяч чотириста сімдесят сім) грн.60коп.

Стягнути з Головного управління МВС України в Дніпропетровській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40коп. відповідно до квитанції № від 12.03.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.З. Голобутовський