Справа № 200/14125/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року справа №200/14125/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року у справі № 200/14125/18-а (головуючий суддя І інстанції - Кочанова П.В.), складене у повному обсязі 22 лютого 2019 року у м. Слов`янську Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання рішення про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про:

- визнання протиправним рішення відповідача про відмову в призначені позивачу допомоги при народженні доньки;

- зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову допомогу при народженні доньки у розмірі, встановленому ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (а.с 5-11).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення від 22 листопада 2017 року управління соціального захисту населення Жовтневого району Маріупольської міської ради про відмову у призначенні ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради призначити та виплатити громадянці України ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 48-51).

Не погодившись з судовим рішенням, Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення суду, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на п. 6 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», який кореспондується з п. 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою КМУ від 27 грудня 2001 року № 1751, де зазначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Апелянт також зазначив, що позивач за призначенням відповідної допомоги звернулась після спливу встановлено дванадцятимісячного строку на таке звернення, що призвело до позбавлення права на отримання зазначеної допомоги.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що нормативно-правовими актами, які регулюють в державі питання призначення та виплати допомоги при народженні дитини не передбачено відновлення строку звернення за призначенням такої допомоги, при цьому, посилання позивача на заборону прикордонної служби Федеральної служби безпеки Росії на вивезення дитини не підтверджується будь-якими доказами.

Посилався на рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року у справі № 1-11/2012 (а.с. 58-62).

Оскільки судом першої інстанції зазначену справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, тому, відповідно до п. п. 3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд справи судом апеляційної інстанції здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухави доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1 є громадянкою України (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 05 липня 1996 року Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області) та є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: місто Смоленськ, Смоленська область, Росія (свідоцтво про народження НОМЕР_2 місце реєстрації: Комітет реєстрації актів цивільного стану Адміністрації міста Смоленська (відділ РАЦС Задніпровського району, дата видачі 21 квітня 2016 року). Переклад тексту свідоцтва про народження НОМЕР_2 з російської мови українською мовою зроблено перекладачем, про що засвідчено приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області (а.с. 14-17, 22).

Тимчасовим повіреним у справах України в Російській Федерації видано довідку від 30 березня 2017 року № 6111-536-600 про реєстрацію особи громадянином України, в якій підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована громадянкою України (а.с. 23).

Як встановлено судом та підтверджено наявними матеріалами справи, позивач 09 листопада 2017 року звернулась до відповідача із заявою «Про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг», форма якої затверджена наказом Міністерства соціальної політики України 21 квітня 2015 року № 441, згідно якої просила призначити їй державну допомогу при народженні дитини (а.с. 42-43).

Рішенням управління соціального захисту населення Жовтневого району Маріупольської міської ради у вигляді повідомлення від 22 листопада 2017 року № 1284, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні державної допомоги при народжені дитини з підстави: згідно п.12 Постанови КМУ №1751 від 27 грудня 2001 року допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини (а.с. 24, 44).

Будь-яких інших підстав для відмови позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідачем у рішенні не зазначено.

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність рішення відповідача, щодо відмови в призначенні державної допомоги при народженні дитини у зв`язку з пропуском дванадцятимісячного строку, встановленого законодавством для звернення за відповідною державною допомогою.

Вважаючи вищезазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а позбавлення дитини відповідної допомоги, відповідач фактично порушив інтереси дитини, що є неприпустимим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 22 листопада 1992 року № 2811-ХІІ (далі - Закон № 2811-ХІІ) та Порядком призначення та виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751, Законом України «Про охорону дитинства», Сімейним Кодексом України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою КМУ від 27 лютого 1991 року.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно із статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства», з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України"Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та іншими законами України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811-ХII, відповідно до цього Закону призначається, серед іншого, державна допомога при народженні дитини.

Частиною 1 ст. 10 Закону № 2811-ХІІ передбачено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону № 2811-ХІІ допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Згідно з п. 12 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» від 27 грудня 2001 року № 1751 допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

За змістом вищезазначених норм вбачається, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше 12 календарних місяців з дня народження дитини.

Матеріали справи свідчать, що позивачем пропущено строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини.

Втім, судом встановлено, що позивач з об`єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції на території м. Маріуполя Донецької області.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем заявлено позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справах №591/610/16 (провадження №К/9901/12622/18), № 242/5735/16-а (провадження № К/9901/33839/18), № 161/69/17 (провадження №К/9901/44306/18), які відповідно до ч.5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що рішення про відмову у призначені допомоги при народженні (у вигляді повідомлення), прийнято відповідачем без з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення. Таким чином наявні підстави для зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу допомогу при народженні дитини.

Посилання апелянта, на ту обставину, що нормативно-правовими актами, які регулюють в державі питання призначення та виплати допомоги при народженні дитини не передбачено відновлення строку звернення за призначенням такої допомоги, тобто, не передбачено ніяких форс-мажорних обставин, на підставі яких позивач мала б право звернутись за призначенням такої допомоги після спливу 12-місячного строку з дня народження дитини та на рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року у справі № 1-11/2012, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки, як зазначалось вище, призначення відповідної допомоги стосується інтересів дитини, її належного матеріального забезпечення та не може ставитись в залежність від строку, протягом якого батьки дитини звернулись за призначенням відповідної допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року необхідно залишити без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду та до уваги не приймаються, оскільки аналіз цим доводам дано судом в рішенні першої інстанції, яке оскаржене та інших доводів апелянт не наводить.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року у справі № 200/14125/18-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання рішення про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 червня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І. В. Геращенко

І.В. Сіваченко