Справа № 760/15674/17
Суддя: Лазаренко В. В.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/760/400/19
ПОСТАНОВА

іменем України

22 січня 2019 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

16.08.2017 позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо проведення пенсійної виплати з обмеженням її максимального розміру пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01.06.2017 перерахунок його пенсії за вислугу років і виплачувати призначену (перераховану) йому пенсійну виплату без обмеження максимального розміру пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити різницю між нарахованою йому та отриманою ним пенсію за період з 01.06.2017 по день, з якого почнеться виплата перерахованої йому пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), без обмеження її максимальним розміром.

Дані позовні вимоги обґрунтовані серед іншого тим, що він є пенсіонером органів внутрішніх справ України з 01.12.2005 та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Загальний розмір його пенсії становить 20 410, 00 грн., проте відповідачем пенсія виплачується йому з обмеженням максимального її розміру, а саме у розмірі 10 740, 00 грн. на підставі ч. 7 ст. 43 Закону № 2262.

У липні 2017 року він звернувся до відповідача із заявою про здійснення йому виплати пенсії у призначеному розмірі з урахуванням в т.ч. рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, якою положення ч. 7 ст. 43 Закону № 2262 щодо обмеження пенсій військовослужбовців у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. визнано неконституційними, а також здійснення виплати йому різниці між призначеною та фактично виплаченою йому пенсією.

Однак відповідач листом від 02.08.2017 №1829903/13-1626 у проведенні перерахунку та виплаті пенсії відмовив.

Таку відмову позивач вважає неправомірною та такою, що порушує його права та законні інтереси, у зв`язку з цим просить захистити його права у вказаний вище спосіб у судовому порядку.

Ухвалою суду від 06.09.2017 у справі відкрито скорочене провадження, відповідно правил передбачених КАС України в редакції до 15.12.2017.

Відповідно до п.п. 10 п. 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції від 15.12.2017 установлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

З урахуванням п.п. 10 п. 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, положень ст.ст. 257, 262, 263 КАС України дана справа розглянута судом у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідачем заперечень, відзиву на позовну заяву до суду не надано.

Дослідивши докази, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером органів внутрішніх справ та йому призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених із військової служби, та деяких осіб».

У липні 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення йому виплати пенсії у призначеному розмірі з урахуванням в т.ч. рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, якою положення ч. 7 ст. 43 Закону № 2262 щодо обмеження пенсій військовослужбовців у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. визнано неконституційними, а також здійснення виплати йому різниці між призначеною та фактично виплаченою йому пенсією.

Листом від 02.08.2017 №1829903/13-1626 відповідач відмовив позивачеві у проведенні перерахунку та виплаті пенсії, мотивувавши відмову тим, що відповідно до Закону №1774-VIIІ у період з 01.01.2017 по 31.12.2017 максимальний розмір пенсії не може перевищувати 10 740, 00 грн. (крім щомісячного довічного грошового утримання).

Позивачем оспорюється правомірність дій відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплаті пенсії у вказаний період. Крім цього, позивачем заявлено вимогу про ухвалення судом рішення про охорону його прав від подальших порушень з боку відповідача.

При вирішенні спору суд враховує наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, нормами Законів України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. (далі - Закон № 2262-ХІІ), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 р. № 911-VIII (далі - Закон № 911-VIII), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. № 1774-VIII (далі - Закон № 1774-VIII).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Законом № 911-VIII було внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ: - частину 5 статті 43 доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень»; - у статті 54: перше речення частини першої викласти в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються»;

Законом № 1774-VIII також внесено зміни до Закону № 2262-ХІІ - у ч. 7 ст. 43 слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінити словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року»; - у статті 54: частину першу викласти в такій редакції: «Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії не виплачуються».

У п.п. 1, 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII передбачено, що він набирає чинності з 01.01.2017 р. та що обмеження щодо виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах у Міністерстві оборони України, Головному управлінні розвідки Міністерства оборони України, Міністерстві внутрішніх справ України, Національній поліції України, Апараті Ради національної безпеки і оборони України, Державній спеціальній службі транспорту, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки України, Державній прикордонній службі України, Управлінні державної охорони України, Державній пенітенціарній службі України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національній гвардії України, органах військової прокуратури або беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об`єктів у разі захоплення, відбитті спроб насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені відповідно до законів України «Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», на період виконання особами, яким вони призначені, повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що обмеження граничного розміру пенсії, зокрема й призначених до 01.01.2016 р. на підставі Закону № 2262-ХІІ, з 01.01.2017 р. на підставі Закону № 1774-VIII та Закону № 2262-ХІІ зі змінами, внесеними саме Законом № 1774-VIII, підлягають застосуванню, оскільки жодних виключень (пільг) за часом призначення пенсійного забезпечення законодавством не передбачено і вказані норми неконституційними не визнавалися.

Водночас, суд зазначає, що спеціальні умови, регламентовані пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VIII визначають конкретне коло осіб, до яких вони застосовуються, але, позивач до таких осіб не належить.

При цьому, суд звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 р. № 7-рп/2016 визнано неконституційними положення Закону № 2262-ХІІ (у редакції за змінами, внесеними Законом № 911-VIII) щодо обмеження пенсій військовослужбовців лише у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р., а не в період з 01.01.2017 р., який є спірним у даній адміністративній справі.

Крім того, в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Також у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Отже, підстави, які б вказували на неправомірність обмеження максимальним законодавчо встановленим розміром пенсії позивача у 2017 році, у даному випадку відсутні, тож позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про ухвалення судом рішення про охорону прав позивача від подальших порушень з боку відповідача слід вказати наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В свою чергу, захист прав, свобод та інтересів слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється виключно у разі їх порушення.

Таким чином, під час розгляду справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, а позивачу при зверненні до суду із позовом до суб`єкта владних повноважень в порядку адміністративного судочинства слід довести попереднє виникнення між сторонами у справі публічно-правових відносин та порушення своїх прав.

Водночас, в даному випадку позивачем не наведено фактів, які свідчать про те, що відповідачем було обмежено максимальний розмір його пенсії після 31.12.2017, однак вважаючи, що такі обмеження будуть застосовані в майбутньому, позивач наголошує на необхідності задоволення позовних вимог в цій частині також.

В свою чергу, передчасне задоволення таких вимог суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому.

Виходячи з вищевказаного, в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 6-9, 19-20, 72-78, 90, 241-246, 286, 293 КАС України, суд

постановив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; ) про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Учасники справи мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Лазаренко В.В.