Справа № 1640/2754/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 р.Справа № 1640/2754/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник позивача ОСОБА_27

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Т.С. Канигіна, м. Полтава, повний текст складено 26.12.18 року по справі № 1640/2754/18

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування припису та постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Полтавській області, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ1542/166/АН/П від 26.07.2018 у повному обсязі; визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ1542/166/АН/П/ПТ/ТД-ФС від 30.07.2018 у повному обсязі.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного рішення, норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, стверджує, що судом першої інстанції не повно з`ясовано всі обставини справи. Звертає увагу на неправомірність та хибність виявленого актом невиїзного інспектування від 18.07.2018 року порушення ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю. Зокрема, зазначив про безпідставність висновків про наявність трудових правовідносини між позивачем та переліченими в акті особами, не визначена підстава для проведення інспекційного відвідування саме ФОП ОСОБА_1 , позивачем не отримано офіційних документів проведення невиїзного інспектування, йому направлено вимоги про витребування відповідного переліку документів без зазначення законної підстави для їх отримання, також на положення договору від 24.04.2017 № 12, укладеного між позивачем та Філією ПОУ АТ "Ощадбанк", не поширюються вимоги щодо норм трудового законодавства, а останній не носить характеру трудового договору, оскільки є цивільно-правовим. Таким чином, посилаючись на викладені доводи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у період з 17 по 18 липня 2018 року інспектором праці Хоменко А.М. на підставі наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 16.07.2018 №116П (а.с. 113, т.1) та направлення на проведення заходу державного контролю від 16.07.2018 № 1214 (а.с. 114, т.1) проведено невиїзне інспектування ФОП ОСОБА_1 , що використовує найману працю, за результатами якої складено акт від 18.07.2018 № ПЛ1542/166/АН (надалі - акт перевірки) (а.с. 56-58, т.1).

Перевіркою встановлено порушення частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України щодо допуску працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу.

Не погодившись з таким актом, позивач направив Управлінню Держпраці у Полтавській області зауваження від 23.07.2018, за результатами розгляду якого у листі Управління Держпраці у Полтавській області від 26.07.2018 № 02-12/3882 зазначено, що в ході проведення невиїзного інспектування державний інспектор діяв у межах наданих повноважень (а.с. 59-66, т.1).

Управлінням Держпраці у Полтавській області прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу від 18.07.2018 № ПЛ1542/166/АН/П/ПТ/ТД на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю відповідно до частини другої статті 265 КЗпП України на 30.07.2018 (а.с. 152, т.1).

26.07.2018 Управлінням Держпраці у Полтавській області прийнято припис № ПЛ1542/166/АН/П про усунення виявлених порушень до 23.08.2018 (а.с. 148-151, т.1).

За результатами розгляду справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 Управлінням Держпраці у Полтавській області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 30.07.2018 № ПЛ1542/166/АН/П/ПТ/ТД-ФС, якою за порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 2680560,00 грн (а.с. 154-155, т.1).

Не погодившись із зазначеними приписом та постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у ході проведення невиїзного інспектування діяв у межах та на підставі повноважень, визначених Порядком № 295. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про підтвердження встановленого за результатами невиїзного інспектування порушення позивачем положень частини третьої статті 24 КЗпП України та доведеність відповідачем відсутності правових підстав для визнання протиправними та скасування припису про усунення виявлених порушень № ПЛ1542/166/АН/П від 26.07.2018 та постанови № ПЛ1542/166/АН/П/ПТ/ТД-ФС від 30.07.2018

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Згідно з ч.1 ст. 1 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ст.24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 ЦК України, згідно частини першої якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

При цьому, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться. Водночас відповідно до пункту "а" частини третьої статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.03.2019 р. по справі №802/2066/16-а.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_1 (виконавець) та філією Полтавського обласного управління АТ «Ощадбанк» (замовник) укладено Договір № 12 на закупівлю послуг з прибирання (послуги з прибирання приміщень), згідно з умовами якого Виконавець зобов`язується надати Замовнику в порядку та на визначених цим договором послуги з прибирання, а останній - оплатити послуги.

Згідно з умовами Розділу XI Договору, звертаючись на специфіку Замовника у відповідності до вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Інструкції «Про порядок обліку, зберігання, використання, доступу та розкриття інформації, що містить банківську таємницю», Виконавець може надавати послуги лише після отримання тимчасового дозволу.

Для отримання тимчасового дозволу, Виконавець зобов`язаний надати Замовнику перелік працівників, які безпосередньо будуть задіяні при наданні послуг.

За умовами такого договору, Виконавцем надано Замовнику список працівників згідно Додатку № 2, який надавався для обрання Замовником відповідних працівників для надання таких послуг.

Факт виконання таких робіт та проведення розрахунків здійснювалося на підставі акту здачі-прийняття робіт (1т., а.с. 39-49) .

Як вбачається з наведеної вище цивільно-правової угоди, укладеної позивачем, предметом угоди є саме послуги (виконання робіт), а не сам процес роботи на конкретній посаді.

Крім того, колегія суддів зауважує, що ще одна відмінність між цивільно-правовими та трудовими договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.

Разом з тим, згідно вищевказаних цивільно - правових угод на виконавців не розповсюджуються правила внутрішнього трудового розпорядку замовника, виконавець не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням. Виконавець самостійно та на власний ризик організує виконання цього договору у відповідності до його умов та вимог цивільного законодавства.

Також, колегія суддів зауважує, що відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України.

Як вбачається зі змісту дослідженої цивільно - правової угоди, матеріальна відповідальність виконавців робіт була передбачена за невиконання або неналежне виконання покладених на них зобов`язань за цими угодам відповідно до чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів зазначає, що цивільно-правова угода укладалась для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання певних результатів праці. Укладена угода не містить обов`язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку, обов`язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи Управління Держпраці у Полтавській області щодо того, що позивачем було фактично допущено до роботи гр. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 без оформлення трудового договору є хибними.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування припису Управління Держпраці у Полтавській області від 26 липня 2018 року № ПЛ1542/166/АН/П про усунення виявлених порушень, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 затверджено «Положення про Державну службу України з питань праці» (далі - Положення № 96), відповідно до пункту 1 якого, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно із пп. 6 п. 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю. Пунктом 7 Положення №96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №100 «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» утворено територіальні органи Держпраці, зокрема, Головне управління Держпраці у Волинській області.

Відповідно до пп. пп. 5, 49 п. 4 «Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області», затвердженого наказом Мінсоцполітики від 27 березня 2015 року № 340 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20 квітня 2015 року за № 438/26883), Управління на виконання покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами та фізичними особами, які використовують найману працю. Управління накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Управління Держпраці. Тобто, відповідач є повноважним органом, який забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю на території Львівської області.

Правові та організаційні засади, основні принципи контролю за додержанням законодавства про працю визначаються Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, що ратифікована Законом України від 08 вересня 2004 року № 1985-IV.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов`язувати вивішувати об`яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

Відповідно до ст. 16 Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю визначається постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 26.04.2017 року № 295, якою, зокрема, затверджено «Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Порядок № 295).

Відповідно до п.2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Згідно з п. 19 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Відповідно до п. 20 Порядку № 295 акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Згідно з п. 27 Порядку № 295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Проаналізувавши зміст наведених норм, колегія суддів зазначає, що в акті відображаються лише порушення, встановлені під час інспекційного відвідування, припис про усунення виявлення порушень законодавства складається лише щодо таких порушень.

Як встановлено із змісту акту інспекційного відвідування, а також пояснень сторін та наданих ними інших письмових доказів, інспектор Хоменко А.М. яка проводила інспекційне відвідування, встановила і обґрунтовувала факт порушення виключно на усних свідченнях осіб, які перелічені як в акті невиїзного інспектування, так і в приписі і постанові, отриманні останнім в телефонному режимі.

Інших доказів вчинення позивачем зазначеного порушення під час проведення інспекційного відвідування не встановлено.

Відповідно до п. 6 Порядку № 295 під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування, від об`єкта відвідування, державних органів, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання законодавства про працю. Документи, отримані під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, що містять інформацію про порушення об`єктом відвідування вимог законодавства про працю, долучаються до матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Тобто відповідно до змісту цього пункту інспектор праці може використовувати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування, отримані, зокрема, від державних органів, під час підготовки до проведення інспекційного відвідування.

Однак самі по собі такі матеріали не можуть бути єдиними доказами наявності порушення об`єктом відвідування законодавства про працю.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про те, що факт порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а саме використання праці без оформлення трудового договору у встановленому порядку, під час здійснення інспекційного відвідування не був встановлений і підтверджений у встановленому законом порядку, на підставі належних і достатніх доказів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що даний припис є незаконним, оскільки ним зобов`язано позивача усунути порушення вимог законодавства про працю, яке не було встановлене і доведене інспекційним відвідуванням, за результатами якого цей припис винесений.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та правомірними, а тому приходить до висновку, що постанова Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ1542/166/АН/П/ПТ/ТД-ФС від 30.07.2018 та припис про усунення виявлених порушень Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ1542/166/АН/П від 26.07.2018 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, апеляційну скаргу слід задовольнити та прийняти нове рішення про задоволення позову..

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року по справі № 1640/2754/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ1542/166/АН/П від 26.07.2018 у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області № ПЛ1542/166/АН/П/ПТ/ТД-ФС від 30.07.2018 у повному обсязі .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 10.06.2019 року