Справа № 140/1134/19
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у залишенні позову без розгляду

11 червня 2019 року ЛуцькСправа № 140/1134/19
Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області (далі Ліквідаційна комісія УМВС України у Волинській області, відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у зміні формулювання наказу від 21.10.2010 №420 о/с про звільнення зі служби та зобов`язання змінити формулювання наказу від 21.10.2010 №420 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку) за віком.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в період з 1992 по 2010 проходив службу в органах внутрішніх справ на посадах середнього та начальницького складу Державної автомобільної інспекції УМВС України у Волинській області та згідно з наказом УМВС України у Волинській області від 21.10.2010 №440 о/с звільнений зі служби у запас на підставі пункту 64 «б» (через хворобу) Положення №114 з посади начальника відділення Державної автомобільної інспекції (з обслуговування смт. Іваничі та району) та автомобільно-технічної інспекції ДАІ УМВС у Волинській області у званні майор міліції.

В липні 2018 року позивач дізнався, що формулювання наказу УМВС України у Волинській області від 21.10.2010 №440 о/с в частині звільнення позивача з органів МВС на підставі пункту 64 «б» (через хворобу) у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) не відповідало обставинам справи.

У зв`язку з цим, позивач 06.12.2018 та 21.01.2019 звертався до відповідача із заявами у яких просив змінити формулювання вищевказаного наказу, так як відсутні правові підстави для звільнення його в запас Збройних Сил України на підставі пункту 64 «б» Положення №114, у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі першого розряду.

Листом від 04.02.2019 відповідач повідомив, що оскільки, відповідно до свідоцтва про хворобу, виданого військово-лікарською комісією УМВС України у Волинській області від 22.10.2010 №548, позивач визнаний «непридатним до військової служби у мирний час, обмежено придатним у воєнний час», тому останній правомірно був звільнений за пунктом 64 «б» (через хворобу) у запас Збройних Сил України.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає дії відповідача щодо відмови у зміні формулювання наказу від 21.10.2010 №420 о/с в частині звільнення зі служби протиправними.

25.04.2019 представником Ліквідаційної комісії УМВС України у Волинській області до суду подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, яке мотивоване тим, що позивачу підстава його звільнення, зазначена у наказі начальника УМВС України у Волинській області від 21.10.2010 №440 о/с ( пункт 64 «б» (через хворобу) Положення №114) була відома ще у 2010 році. Так, Управлінням кадрового забезпечення УМВС України у Волинській області на адресу ОСОБА_1 було направлено лист від 22.10.2010 №3/1-2005 з повідомленням про його звільнення з органів МВС України на підставі пункту 64 «б» (через хворобу) Положення №114 та надіслано витяг з наказу начальника УМВС України у Волинській області від 21.10.2010 №440 о/с «По особовому складу», які отримані позивачем особисто 02.11.2010, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Оскільки, позовна заява ОСОБА_1 до Волинського окружного адміністративного суду датована 08.04.2019, то позивач звернувся до суду за захистом своїх прав після спливу шестимісячного строку, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав (з моменту ознайомлення з наказом у якому зазначено підставу звільнення у запас Збройних Сил за пунктом 64 «б» (через хворобу) Положення №114). З наведених підстав просить залишити позов ОСОБА_1 без розгляду.

Позивач у додаткових поясненнях вказує на те, що строки звернення до суду ним не пропущені, оскільки, поштове відправлення, в якому відповідачем було надіслано лист №317-10/М лікв. від 04.02.2019, яким відповідач фактично відмовив йому у зміні формулювання наказу про звільнення, позивач отримав 11.02.2019, а до суду з позовом звернувся 08.04.2019, тобто в межах строку визначеного частиною 2 статті 122 КАС України.

Розглянувши клопотання представника відповідача та додаткові пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду слід відмовити з таких мотивів та підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

За приписами частини 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 04.02.2019 відмовлено відповідачем у формулюванні підстав звільнення у наказі від 21.10.2010 №420 о/с. Рішення про відмову позивач отримав 11.02.2019, а до суду з позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у зміні формулювання наказу від 21.10.2010 №420 о/с та зобов`язання вчинити дії звернувся 08.04.2019.

Таким чином, суд вважає, що про порушення своїх прав, а саме про відмову відповідача у зміні формулювання наказу начальника УМВС України у Волинській області від 21.10.2010 №420 о/с позивач дізнався саме 11.02.2019, а з позовом до суду звернувся 08.04.2019, тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого частиною 2 статті 122 КАС України.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до положень ст.55 Конституції України держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частинами 1, 5 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, Європейська Конвенція Про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У справі Мушта проти України ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні по справі Іліан проти Туреччини ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позивачем строки звернення до суду не пропущені, а тому клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 122, 123 частиною третьою статті 243, статтею 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її складення та не може бути оскаржена.

Головуючий-суддя Т.М. Димарчук