Справа № 378/1179/18
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2019-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2019 року м. Київ № 378/1179/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Ставищенської районної

державної адміністрації Київської області

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

13.11.2018 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Ставищенського районного суду Київської області з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Ставищенської районної державної адміністрації Київської області (далі по тексту - відповідач, УСЗН Ставищенської РДА), в якій просив суд:

- визнати неправомірними дії Управління соціального захисту населення Ставищенської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу інвалід війни;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Ставищенської районної державної адміністрації Київської області встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення інваліда війни.

Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 15.11.2018 на підставі пункту другого частини першої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України зазначену справу за підсудністю передано для розгляду Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.01.2019 відкрито провадження у справі № 378/1179/18 та вирішено її розгляд здійснювати у порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у період з 07.02.1987 по 06.09.1987 він працюючи на енергоблоці № 3 електромонтером УС № 605 приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у зв`язку з чим він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та має посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1.

Як вказує позивач, з березня 2017 медико-соціальною експертною комісією встановлено йому другу групу інвалідності, внаслідок захворювання пов`язаного із роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Центральною міжвідомчою експертною комісією встановлено, що його захворювання пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач також зазначає, що 09.11.2018 він звернувся до Управління соціального захисту Ставищенської РДА з заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення відповідного зразка.

Водночас, у відповідь на вказане звернення викладене у листі № 3543/09 від 12.11.2018, відповідач повідомив йому про відмову у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення на підставі відсутності розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення позивача до формувань Цивільної оборони та усіх відомостей про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Проте, позивач не погоджується із вказаною відмовою суб`єкта владних повноважень, оскільки вважає, що відповідачем необґрунтовано висувається вимога про надання розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємства на якому він працювала до формування Цивільної оборони та розпорядчого документу по підприємству про залучення його до складу зазначеного формування.

Позивач стверджує, що відповідно до вимог чинного законодавства посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни видається особі, яка була залучена до складу формувань Цивільної оборони на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, при цьому, факт того, що він був задіяний у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується необхідними документами.

За наведених обставин, позивач стверджує, що відповідач не мав жодних законних підстав для відмови у наданні йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, а тому дії відповідача щодо відмови у наданні йому статусу особи з інвалідністю позивач вважає неправомірними та просить суд зобов`язати Управління соціального захисту населення Ставищенської районної державної адміністрації надати йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Водночас, судом встановлено, що 22.01.2019 від Управління соціального захисту населення Ставищенської РДА надійшов відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого відповідач вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В обґрунтування вказаної правової позиції відповідач зазначив, що позивач у відповідності до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та користується відповідними пільгами.

Водночас, відповідач зазначив, що відповідно до пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ від 22.10.1993 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Також відповідач вказав, що листом Міністерства праці та соціальної політики України надано роз`яснення, що за повідомленням Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 28.03.2006 №146/0/15-06/014 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь при зведенні загони Цивільної оборони (далі - ЦО), а саме: Київської, Житомирської, Чернігівської областей, що були сформовані на базі об`єднань «Хімволокно». Також до складу формувань ЦО входив особовий склад ЦО, який направлявся до складу оперативних груп ЦО України (м. Чорнобиль) та ЦО Київської області (м. Іванків). Відповідні документи щодо залучення зазначеної категорії осіб до формувань ЦО зберігається в архівах обласних державних адміністрацій. У зв`язку з тим, що план Цивільної оборони в період аварії на ЧАЕС не вводився (не було відповідного доручення Уряду СРСР) працівники, які залучалися до ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від інших міністерств і відомств і стали інвалідами внаслідок пов`язаних з цим захворюванням, не можуть бути віднесені до осіб, що підпадають під дію вимог пункту 9 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».Тому для визначення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни ліквідаторам наслідків аварії на Чорнобильській АЕС слід надати витяг з розпорядження начальника Цивільної оборони Київської області про те, що громадянин ОСОБА_1 був залучений до складу зведеного закону ЦО Київської області.

Відповідач стверджує, що відповідно до змісту поданих позивачем документів відсутні підстави для встановлення ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, тому просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Враховуючи викладене, а також відсутність потреби заслуховувати свідка або експерта, розгляд даної справи здійснено судом у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копії посвідчення Серія НОМЕР_1 виданого 05.04.2017, та вкладки до цього посвідчення № НОМЕР_3 від 05.04.2017 ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) (а.с.32).

З 03.03.2017 позивачу встановлено другу групу інвалідності довічно у зв`язку з захворюванням пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується наявними у справі копіями експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС №1829 від 30.12.2017, довідки до акта огляду МСЕК Сер. АВ № 0769374 від 17.09.2003, довідки сер АВ № 0769374 про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги (а.с. 42-44).

З наявної у справі виписки з трудової книжки позивача вбачається, що зокрема у період з 02.07.1987 по 06.09.1987 позивач працював в управлінні будівництвом № 605, зокрема електромонтером 5 розряду на період ремонтно-відновлюваних робіт на енергоблоці №3 Чорнобильської АЕС (а.с.9).

Вказане також підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.46).

Відповідно до даних довідки № 17/30 виданої 26.05.2008 Державним підприємством по забезпеченню життєдіяльності зони відчуження і зони безумовного (обов`язкового) відселення Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, ОСОБА_1 був безпосередньо зайнятий на роботах передбачених постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦПРС від 29.12.1987 за № 1497-378, Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦПРС від 05.06.1986 за № 665-195, постановами Кабінету Міністрів України від 29.02.1996 за № 250, від 07.02.2000 за № 223, що дає право на державну пенсію на пільгових умовах у відповідності зі списком №1, з 27.10.1987 по 09.02.1989 (а.с. 35).

30.03.2011 Інститутом проблем безпеки атомних електростанцій ОСОБА_1 була видана довідка № 14 про те, що він був безпосередньо зайнятий на роботах передбачених постановою ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР і ВЦПРС від 29.12.1987 за № 1497-378, Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦПРС від 05.06.1986 за № 665-195, постановами Кабінету Міністрів України від 29.02.1996 за № 250, від 07.02.2000 за № 223, що дає право на державну пенсію на пільгових умовах у відповідності зі списком №1, затвердженим постановою Кабінету Міністрів СРСПР від 22.08.1956 № 1173 з 02.06.1987 по 06.09.1987 (а.с.40).

Департаментом з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи на звернення позивача щодо отримання довідки про учать у складі формувань Цивільної оборони під час ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи листом № 01.1-14/1472 від 25.10.2018 повідомило позивачу, оскільки департамент не являється правонаступником Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, у департаменту відсутні правові підстави для видачі довідки про підтвердження залучення до формувань Цивільної оборони конкретних підприємств та окремих громадян (а.с.8).

09.11.2018 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Ставищенської РДА із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачу відповідного посвідчення (а.с.15).

На вказане звернення Управління соціального захисту населення Ставищенської районної державної адміністрації листом № 3543/09 від 12.11.2018 повідомило позивачу, що згідно абзацу 2 пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 «Посвідчення інваліда війни» видаються пенсіонерам, які отримують пенсію в органах пенсійного фонду, органами праці та соціального захисту населення. Положенням передбачено перелік документів, на підставі яких видаються посвідчення інваліда війни, а саме: довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності; довідки, видані органами Міноборони, МВС, МНС, СБ, Служби зовнішньої розвідки, управління державної охорони, Мінпраці.

Крім того, відповідач зазначив, що згідно з роз`ясненням Міністерства України з надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюється на осіб, які направлялися на виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, органами управління у справах Цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ і організацій. Тому, відповідачем у вказаному листі зазначено, що відсутні підстави для встановлення статусу інваліда війни (а.с.16).

Не погоджуючись з таким діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем у прохальній частині позовної заяви визначено позовні вимоги до Управління соціального захисту населення Ставищенської РДА про визнання дій щодо відмови у встановленні статусу інваліда війни протиправними та зобов`язання встановити статус "інваліда війни" і видати відповідне посвідчення.

Водночас, під час дослідження матеріалів справи, судом встановлено, що позивач звертаючись до відповідача із відповідною заявою від 09.11.2018 просив встановити статус "особи з інвалідністю внаслідок війни" та видати відповідне посвідчення, що було предметом розгляду відповідача, і є правильним формулюванням назви статусу.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи завдання адміністративного судочинства, суд вказує, що надмірний формалізм не може бути перешкодою для ефективного захисту прав позивача і розгляду справи, та зазначає, що позивач звертаючись до суду оскаржує відмову відповідача у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-XII у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 3551-XII цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом створення належних умов для підтримання здоров`я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Стаття 4 Закону № 3551-XII визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.09.1991 № 796-XII визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа осіб з інвалідністю та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII суд констатує, що цей Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі - Положення № 302).

Згідно з пунктом 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни. Особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» та нагрудний знак «Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни».

Абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що « Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення № 302 «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Як було встановлено судом, у період з 07.02.1987 по 06.09.1987 позивач працював в Управлінні Будівництва № 605 електромонтером на період ремонтно-відновлюваних робіт на енергоблоці №3 Чорнобильскої АЕС.

Відповідно до вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській АЕС, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 №90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 №92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Тобто, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювалися саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих. Отже, громадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на ЧАЕС та її наслідків) залучалися до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № К/800/11747/17.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Суд враховує, що позивач став інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням та вкладкою до посвідчення, які є безстроковими.

Згідно з даними довідки обласної спеціалізованої МСЕК позивачу з 03.03.2017 встановлено другу групу інвалідності довічно у зв`язку з захворюванням, пов`язаним, з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується наявними у матеріалах справи копіями довідок, зокрема, довідки Інституту проблем безпеки атомних електростанцій, яка видана на підставі архівних документів, які знаходяться на вказаному підприємстві на відомчому зберіганні а також відповідним записом у трудовій книжці позивача.

В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 року у справі «Щокін проти України» та від 07.07.2011 року у справі «Серков проти України» позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу особи з інвалідністю із видачею відповідного посвідчення.

При цьому, посилання відповідача у листі № 3543/09 від 12.11.2018 на відсутність відомостей про розпорядчий документ (наказ чи розпорядження) штабу Цивільної оборони як на підставу для відмови в наданні позивачу статусу особи з інвалідністю не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд також зазначає, що рекомендаційні листи та роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України, а також Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, на які посилається відповідач обґрунтовуючи правомірність відмови у визнанні за позивачем статусу інваліда війни, не є нормативно-правовими актами, а носять інформаційно - роз`яснювальний характер і не утворюють підстави для встановлення чи відмови у наданні правового статусу інваліда війни.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у встановленні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує право позивача на одержання вказаного статусу та пов`язаного з ним соціального захисту.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем як суб`єктом владних повноважень суду не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є обгрутованими.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язати відповідача надати позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення, суд зазначає про таке.

Абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Положеннями частини 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з приписами абзацу 2 вказаної норми у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд також враховує, що у Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд зазначає, що дискреційні функції відповідача як суб`єкта владних повноважень щодо надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни на етапі, коли особа, яка звернулась, є інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та має докази залучення до складу формувань цивільної оборони, досить жорстко обмежені в законодавчому порядку, а тому зазначені відповідачем підстави відмови, зокрема, пов`язані із відсутністю розпорядчого документу по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчого документу по підприємству, установі про залучення особи до складу зазначеного формування, обов`язок з прийняття яких не передбачено жодною законодавчою нормою - не належить до передбачених законом підстав відмови в наданні позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Як було встановлено судом, позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а отже позовні вимоги щодо надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення є обґрунтованими.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Разом з цим, суд зазначає, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд зобов`язати відповідача встановити йому статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Згідно з вимогами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, приписами вказаної норми передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, враховуючи, що оскаржувані дії відповідача у даній справі не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо встановлення (надання) позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видати йому відповідне посвідчення.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи викладене у сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач є звільненим від сплати судового збору за подання адміністративного позову. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 77, 90, 139, 143, 194, 205, 242 - 247, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Ставищенської районної державної адміністрації (місцезнаходження: 09401, Київська область, смт. Ставище, вул. Цимбала Сергія, 40) щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення.

3. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Ставищенської районної державної адміністрації (місцезнаходження: 09401, Київська область, смт. Ставище, вул. Цимбала Сергія, 40) встановити (надати) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення встановленого зразка.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.