Справа № 826/8869/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

10 червня 2019 року №826/8869/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доДержавна податкова інспекція у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкової вимоги ,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС України у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС), в якому просить суд:

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу винесену Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС України у м. Києві від 26.05.2016 року №2364-17;

- зобов`язати Державну податкову інспекцію у Деснянському районі Головного управління ДФС України у м. Києві врахувати в інтегрованій картці платника з єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 наявну оплату єдиного податку за перший квартал 2016 року в сумі 69 000,00 грн., згідно з платіжними дорученнями від 17.05.2016 року №34 у сумі 179 276,27 грн. та від 20.05.2016 року №17 та відсутність податкового боргу у зв`язку з здійсненням даної оплати.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що ним було повністю сплачено єдиний податок за І квартал 2016 року в сумі 248 276,27 грн.

В той же час, представник позивача зазначив, що платіжні доручення від 17.05.2016 року №34 та від 20.05.2016 року №17 були прийняті банком, проведені банком у цей день до закінчення операційного часу банку, про що свідчать відмітки банку, які проставлені на кожному платіжному дорученні.

Разом з тим, у позовній заяві представник позивача посилається на п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні», яка передбачає, що банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, проти задоволення позовних вимог заперечив, у письмових запереченнях зазначив, що оскаржувана вимога прийнята ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, відповідач звернув увагу, що незважаючи на причину несплати податкових зобов`язань, зокрема, у разі порушення банком строків виконання доручень клієнтів на переказ коштів, Податковий кодекс України не звільняє платника податків від обов`язку сплатити основної суми податкового зобов`язання або податкового боргу, а податковий орган, відповідно - від стягнення такого податкового боргу. У разі ненадходження грошових коштів на бюджетні рахунки органу державного казначейства і не зарахування їх до дохідної частини державного або місцевого бюджетів податкові зобов`язання та податковий борг не можуть вважатися погашеними.

Заслухавши доводи та пояснення представника позивача та зважаючи на неявку відповідача, суд продовжив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України (в редакції з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Таким чином, справа розглядається з урахуванням положень пункту 10 ч. 1 ст. 4, ч. 5 ст. 250 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 26.05.2016 року ДПІ у Деснянському районі м. Києва виставлена вимога №2364-17, відповідно до якої станом на 25.05.2016 року за ОСОБА_1 рахується податковий борг за узгодженими грошовими зобов`язаннями єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 248 263,89 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав з позовом до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У відповідності до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

За змістом пп. 2.1., 2.2, 2.3 Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міндоходів України від 10.10.2013 № 576 (в редакції, чинній на час прийняття спірних рішень), податкова вимога формується органами доходів і зборів за місцем обліку платника податків. Податкова вимога формується, якщо: платник податків не сплатив суми податкового зобов`язання, зазначеної в поданій ним податковій декларації, у встановлені Кодексом строки; платник податків не сплатив узгодженої суми грошового зобов`язання, визначеної в податковому повідомленні-рішенні, у встановлені законом строки; платник збору не сплатив узгодженої суми збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності у встановлені строки; платник єдиного податку першої або другої групи не сплатив суми авансового внеску у встановлені строки. Протягом строків оскарження суми грошових зобов`язань, визначених Кодексом, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

У взаємозв`язку з наведеним, пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Пунктом 59.3 статті 59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Відповідно до пункту 57.3. статті 57 Податкового кодексу України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Відповідно до підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній в момент виникнення спірних правовідносин) податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Як було зазначено вище, 26.05.2016 року ДПІ у Деснянському районі м. Києва виставлена вимога №2364-17, відповідно до якої станом на 25.05.2016 року за ОСОБА_1 рахується податковий борг за узгодженими грошовими зобов`язаннями єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 248 263,89 грн.

При цьому, як встановлено під час розгляду даної справи та не заперечувалося сторонами, згідно з податковою декларацією з єдиного податку за І квартал 206 року позивач задекларував до сплати 248 276,27 грн. єдиного податку.

ОСОБА_1 платіжне доручення від 17.05.2016 року №34 на суму 69 000,00 грн., з призначенням платежу: «*;101;ЄП за І квартал 2016 року, без ПДВ» подано 17.05. 2016 року до відділення ПУАТ «Фідобанк» та отримано банком у той же день, що підтверджується відміткою банку на платіжному дорученні.

Також, позивачем платіжне доручення від 20.05.2016 року №17 на суму 179 276,27 грн., з призначенням платежу: «*;101;ЄП за І квартал 2016 року, без ПДВ» подано 20.05.2016 року до відділення АТ «БАНК БОГУСЛАВ», отримано та проведено банком у той же день, що підтверджується відміткою банку на платіжному дорученні.

За таких обставин та враховуючи те, що платіжні доручення одержані банком та прийняті до виконання, суд вважає, що позивачем не було допущено порушення щодо перерахування до бюджету податкових зобов`язань у строк, встановлений законом.

Пунктом 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» №2346-ІІІ (далі - Закон №2346-ІІІ) визначено, що переказом коштів є рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Пунктом 1.30 ст. 1 цього Закону встановлено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону №2346-ІІІ, банк зобов`язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до пп. 16.5.2 п. 16.2 ст. 16 Закону №2346-ІІІ, днем подання до установ банків платіжного доручення за всіма видами податкових платежів вважається день його реєстрації у цих установах.

Положенням п. 22.4 ст. 22 Закону №2346-ІІІ передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника, для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Таким чином, виконання платником податкового обов`язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов`язання та його сплати, пов`язане саме з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов`язань, а ініціювання переказу вважається остаточно завершеним і за подальший переказ сум податкового зобов`язання відповідальність несе банк.

Крім того, суд враховує положення Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (далі - Інструкція), затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2014 №22 (що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за №377/8976)

Відповідно до п. 1.9 цієї Інструкції, доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків банки приймають до виконання виключно в межах залишку коштів на цих рахунках або якщо договором між банком та платником передбачено їх приймання та виконання в разі відсутності/недостатності коштів на цих рахунках.

Пунктом 1.12 Інструкції передбачено, що банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання/стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України строк зобов`язаний, зокрема: узяти розрахунковий документ платника/стягувача/отримувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу/отримувачу про невиконання його розрахункового документа в установлений законодавством України строк (додаток 23).

Пунктом 2.14 Інструкції передбачено, що банк платника на всіх примірниках прийнятих розрахункових документів і на реєстрах обов`язково заповнює реквізити «Дата надходження» і «Дата виконання», а банк стягувача «Дата надходження в банк стягувача» (якщо ці реквізити передбачені формою документа), засвідчуючи їх підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку. На документах, прийнятих банком після закінчення операційного часу, крім того, ставиться штамп «Вечірня».

Відміткою про дату реєстрації банком платіжного доручення платника про сплату платежів до бюджету є заповнення в ньому реквізиту «Дата надходження», який банк заповнює незалежно від дати складання платником цього платіжного доручення.

Ініціювання переказу вважається завершеним з часу прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.

У розрахункових документах дата, зазначена в реквізиті «Дата виконання», має відповідати: даті списання коштів з рахунку платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку; даті списання коштів з рахунку платника та з кореспондентського рахунку банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

Пунктом 2.22. Інструкції передбачено, що банк виконує розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження згідно зі статтею 1072 Цивільного кодексу України та виключно в межах залишку коштів на рахунку клієнта, якщо інше не встановлено договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 2.25. Інструкції, платежі з рахунків клієнтів банк здійснює в межах залишків коштів на цих рахунках на початок операційного дня.

Згідно пункту 3.6. Інструкції, платіжне доручення від платника банк приймає до виконання за умови, що його сума не перевищує суму, яка є на рахунку платника.

Аналіз наведених вище норм законодавства дає підстави для висновку, що виконання платником податкового обов`язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов`язання пов`язане з моментом подання в банк платіжного доручення на перерахування відповідних сум податкових зобов`язань, зокрема, з моментом прийняття банком платника розрахункового документа на виконання, а у разі несвоєчасного надходження до державного бюджету грошових коштів не з вини платника податку, останній звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року №816/59/17.

За таких обставин, неперерахування єдиного податку за платіжними дорученнями №17.05.2016 року №34 та від 20.05.2016 року №17 не є наслідком безпосередньо дій чи бездіяльності позивача, отже, відповідна сума не може бути визнана податковим боргом позивача.

З урахуванням відсутності у справі доказів наявності у позивача податкового боргу, який виник з несплаченої суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, суд приходить до висновку про безпідставність прийняття відповідачем оскаржуваної податкової вимоги та необхідність її скасування в судовому порядку.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язати Державну податкову інспекцію у Деснянському районі Головного управління ДФС України у м. Києві врахувати в інтегрованій картці платника з єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 наявну оплату єдиного податку за перший квартал 2016 року в сумі 69 000,00 грн., згідно з платіжними дорученнями від 17.05.2016 року №34 у сумі 179 276,27 грн. та від 20.05.2016 року №17 та відсутність податкового боргу у зв`язку з здійсненням даної оплати, то суд звертає увагу на те, що спосіб захисту порушеного права має бути ефективним з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 816/2042/16, здійснивши аналіз норм Порядку ведення органами Державної фіскальної служби України оперативного обліку податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 квітня 2016 року №422, який набув чинності з 10 червня 2016 року, Верховний Суд дійшов висновку про наявність у платника податків матеріально-правового інтересу в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигод та податкових зобов`язань платника податків, є правомірними. Оскільки у випадку, коли неперерахування податку або збору не є наслідком винних дій платника податків, до нього не можуть бути застосовані штрафні санкції, пеня або пред`явлена вимога про повне перерахування податкових платежів. При цьому не зарахування до бюджету сплачених платником податку грошових зобов`язань з вини банку не є підставою для органів ДФС не виконувати свого обов`язку щодо забезпечення контролю за достовірністю та повнотою відображення інформації в інтегрованій картці платника податків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що податковий орган зобов`язаний відобразити в інтегрованій картці платника податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відомості про оплату єдиного податку за перший квартал 2016 року в сумі 69 000,00 грн., згідно з платіжними дорученнями від 17.05.2016 року №34 у сумі 179 276,27 грн. та від 20.05.2016 року №17.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу..

Відповідно до ч. 2 цієї статті Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд вказує про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв`язку із задоволенням позову підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу винесену Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління ДФС України у м. Києві від 26.05.2016 року №2364-17.

Зобов`язати Державну податкову інспекцію у Деснянському районі Головного управління ДФС України у м. Києві врахувати в інтегрованій картці платника з єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 наявну оплату єдиного податку за перший квартал 2016 року в сумі 69 000,00 грн., згідно з платіжними дорученнями від 17.05.2016 року №34 у сумі 179 276,27 грн. та від 20.05.2016 року №17.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС України у м. Києві судовий збір у сумі 3 200,00 грн. (три тисячі двісті гривень) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Суддя Н.Г. Вєкуа