Справа № 140/1474/19
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року ЛуцькСправа № 140/1474/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Димарчук Т.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправною бездіяльності щодо оприлюднення публічної інформації на сайті Луцької міської ради, зокрема, розпоряджень Луцького міського голови від 22.02.2019 №№ 192-рб - 194-рб та від 25.03.2019 №№315-рб - 317-рб щодо преміювання працівників та зобов`язання оприлюднити дану інформацію.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 10.04.2019 ним було надіслано запит відповідачу про доступ до публічної інформації, в якому він просив надати копії розпоряджень Луцького міського голови з приводу преміювання працівників виконавчого комітету Луцької міської ради у лютому та березні 2019 року.

Відповідачем йому було надано відповідь 0-26/269/2019 від 16.04.2019 із копіями розпоряджень Луцького міського голови від 22.02.2019 №№ 192-рб - 194-рб та від 25.03.2019 №№315-рб - 317-рб щодо преміювання працівників.

Проте, ані на момент звернення до виконавчого комітету Луцької міської ради (10.04.2019), ані на момент складання позовної заяви ( 03.05.2019) розпорядження про преміювання працівників не були оприлюднені відповідачем на офіційному сайті Луцької міської ради, що порушує права громади міста Луцька та права позивача в доступі до публічної інформації.

З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити, а також винеси акт судівського реагування щодо притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 08.05.2019 прийнято дану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та на підставі статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вирішено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а. с.1).

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 15.05.2019 (а.с. 30-32) позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що згідно з п.2 ч.1 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності. Під «внутрішньоорганізаційними» актами слід розуміти всі акти, що стосуються кадрових питань, у сфері трудових відносин розпорядника, в тому числі і про встановлення надбавок, доплат, премій, якщо вони обмежуються внутрішньою організацією роботи розпорядника та відповідних посадових осіб.

Водночас, виняток для «внутрішньоорганізаційних» актів стосується лише оприлюднення в порядку статті 15 Закону і не поширюється на надання цих актів у відповідь на запит, оскільки тут діють інші норми Закону, зокрема, щодо заборони обмеження доступу до інформації про розпорядження бюджетними коштами, що включає питання оплати праці, будь-яких інших виплат з державного/місцевого бюджету працівникам.

Відповідач, з посиланням на статтю 5 КАС України, зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду в порядку, встановленому цим кодексом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Однак, права позивача жодним чином не порушені, оскільки на його запит, відповідачем були надані розпорядження про преміювання працівників, а тому виконавчий комітет Луцької міської ради діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, а обов`язку оприлюднювати внутрішньоорганізаційні акти відповідача законодавством не передбачено. З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 10.04.2019 позивачем на електронну пошту відповідача було надіслано запит про доступ до публічної інформації, в якому позивач провив надати копії розпоряджень Луцького міського голови з приводу преміювання працівників Виконавчого комітету Луцької міської ради у лютому та березні 2019 року.

Виконавчим комітетом Луцької міської ради позивачу було надано відповідь 0-26/269/2019 від 16.04.2019 із копіями розпоряджень Луцького міського голови від 22.02.2019 №№ 192-рб - 194-рб та від 25.03.2019 №№315-рб - 317-рб щодо преміювання працівників.

Встановивши відсутність зазначених вище розпоряджень про преміювання працівників на офіційному сайті відповідача, та вважаючи, що виконавчим комітетом Луцької міської ради порушені права його та громади міста Луцька, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

У статті 40 Конституції України визначено гарантії держави, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статей 5, 7 Закону України Про інформацію кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію охороняється законом.

Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати право особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес є Закон України Про доступ до публічної інформації №2939-VI від 13.01.2011 (далі - Закон №2939-VI).

Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, приписи чинного законодавства надають будь-якій фізичній особі звернутися до відповідного розпорядника публічної інформації із запитом про надання інформації.

При цьому, Законом №2939-VI регламентований порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Відповідно до положень статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 2 статті 5 Закону України №2939-VI право на доступ до публічної інформації забезпечується шляхом надання відповіді на інформаційний запит. Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених Законом (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №2939-VI).

Згідно з приписами частин першої, другої статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до ст. 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Пунктом 2 частини 1 статті 15 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

Частиною 2 статті 15 цього ж Закону визначено, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, підлягає обов`язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п`яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

З системного аналізу вищевикладених норм Закону «Про доступ до публічної інформації» вбачається, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати акти індивідуальної дії, окрім тих, які відносяться до внутрішньоорганізаційних.

Чинним законодавством не визначено поняття внутрішньоорганізаційного акту індивідуальної дії. Так, згідно роз`яснень Комітету Верховної ради України від 01.09.2011 № 04-33/19-330 щодо деяких норм Закону України «Про доступ до публічної інформації» під внутрішньоорганізаційними актами можна розуміти всі акти, що стосуються кадрових питань, у сфері трудових відносин тощо, якщо вони обмежуються внутрішньою організацією роботи органу місцевого самоврядування та відповідних посадових осіб. Тому, до внутрішньоорганізаційних актів слід відносити акти про прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу, направлення у відрядження, направлення на навчання, встановлення надбавок, доплат, премій, надання та відкликання з відпустки, зарахування до кадрового резерву тощо.

Таким чином, суд погоджується з позицією представника відповідача відносно того, що розпорядження відповідача про преміювання працівників, як акт індивідуальної дії відноситься до внутрішньоорганізаційних, а тому не підлягає оприлюдненню на офіційному веб-сайті згідно з пунктом 2 частини 1 статті 15 Закону «Про доступ до публічної інформації».

При цьому, такий виняток стосується лише щодо обов`язку оприлюднення «внутрішньорганізаційних» актів на офіційному веб-сайті розпорядника інформації і не поширюється на надання цих актів у відповідь на запит, адже згідно з ч. 5 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Як встановлено судом і підтверджується позиціями сторін (викладеними у позові та відзиві на позов), виконавчий комітет Луцької міської ради на запит позивача стосовно преміювання працівників надав відповідь 0-26/269/2019 від 16.04.2019 із копіями розпоряджень Луцького міського голови від 22.02.2019 №№ 192-рб - 194-рб та від 25.03.2019 №№315-рб - 317-рб щодо преміювання працівників у лютому та березні 2019 року. А тому права позивача щодо доступу до публічної інформації стосовно розпорядження бюджетними коштами відповідачем порушені не були.

Суд також вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України, статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 01.12.2004 №18-рп/2004 дав визначення поняттю охоронюваний законом інтерес, який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям права (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Тому, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому захист прав, свобод та інтересів є похідним, тобто передбачає наявність установленого судом факту їх порушення.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, невизнані права, свободи чи інтереси такої особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З огляду на встановлені обставини справи та вищевикладені норми чинного законодавства, суд вважає, що в даному випадку виконавчим комітетом Луцької міської ради будь-яких рішень, дій чи бездіяльності, які б порушували права, свободи чи інтереси позивача, не приймалося та не вчинялося. Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що відповідач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю порушив його права, свободи чи інтереси і що в нього виникло право на звернення до суду за їх захистом.

Так, позивач оскаржив бездіяльність відповідача щодо неоприлюднення інформації, яка, на його думку, підлягала оприлюдненню. Однак, з урахуванням того, що на його запит відповідачем було надано в повному обсязі запитувану ним інформацію про преміювання працівників виконавчого комітету Луцької міської ради у лютому та березні 2019 року, позивач не довів, яким чином відповідач порушив його право на доступ до публічної інформації.

Оцінюючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлений позов є безпідставний та необгрунтований, а тому до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, встановленого статтею 295 КАС України, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Головуючий-суддя Т.М. Димарчук