Справа № 500/22/19
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-06-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/4901/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року, головуючий суддя Мандзій О.П., ухвалене о 13:45 год. у м. Тернополі, повний текст якого складено 30.03.2019 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ДФС у Тернопільській області, в якому просив визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 31.08.2018 року №0-1909 та №0-1909.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що належні йому нежитлові будівлі, як будівлі промисловості не є об`єктом оподаткування в силу приписів пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України і податок на нерухоме майно на них не повинен нараховуватись, належні йому нежитлові будівлі, а саме: «контора автопарку» та «склад кисневої» мають господарське призначення, а тому при їх оподаткуванні має застосуватись нульова ставка відповідно до рішення Великобережецької сільської ради № 273 від 09.02.2017 року, як для "господарських (присадибних) будівель". Позивач вважав, що відповідач безпідставно відніс зазначені нежитлові будівлі до "інших будівель", внаслідок чого протиправно застосував ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 0,4 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що контролюючий орган повинен використовувати реальні відомості складених та існуючих документів та іншої інформації і при наявності очевидних невідповідностей або сумнівів щодо визначення об`єкта оподаткування, відтак необхідно було залучити відповідного експерта, в порядку ст. 84 ПК України, Однак цього зроблено не було, чим порушено норми чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та протиправним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, у власності ОСОБА_1 , знаходяться нежитлові будівлі, а саме:

- контора автопарку за адресою: АДРЕСА_1 , з загальною площею 491,3 кв. м. (а. с. 15);

- склад кисневої за адресою АДРЕСА_1 , з загальною площею 191,4 кв.м. (а. с. 16).

Рішенням Великобережецької сільської ради від 09.02.2017 №273 встановлено ставку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб за 1 кв.м. загальної площі об`єкта: «інші будівлі» в розмірі 0,4% мінімальної зарплати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (а. с. 17-18).

Вказане рішення було розміщено на інформаційному стенді ради, оприлюднене в радіо ефірі Кременецького районного радіомовлення 13.02.2017, що підтверджується копіями: довідки редакції Кременецького районного радіомовлення Тернопільської області (а. с. 49) та листа Великобережецької сільської ради від 29.01.2019 № 02-13/86 (а. с. 48).

На підставі рішення Великобережецької сільської ради від 09.02.2017 №273 відповідачем було нараховано позивачу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в розмірі 6288,64 грн та 2499,92 грн відповідно.

В подальшому ГУ ДФС у Тернопільській області згідно підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті ПК України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України 31.08.2018 винесено податкові повідомлення - рішення №0-1909 на суму 6288,64 грн (а. с. 7) та №0-1909 на суму 2499,92 грн (а. с. 8), які отримані ОСОБА_1 , що не заперечується позивачем.

Не погодившись із винесеними щодо позивача податковими повідомленнями-рішеннями від 31.08.2018 року №0-1909 та №0-1909, позивач подав до податкового органу скаргу на них від 08.10.2018, у якій зазначив, що контролюючий орган неправомірно застосував ставку податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки для об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,4% мінімальної зарплати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року та відніс належні позивачу нежитлові будівлі «склад кисневої» та «контору автопарку» до виду «інші будівлі» (а. с. 9-11).

За результатами розгляду зазначеної скарги ДФС України прийнято рішення від 07.12.2018 № ІД/99-99-11-05-01-14 про результати розгляду скарги, яким податкові повідомлення - рішення від 31.08.2018 року №0-1909 та №0-1909, залишені без змін, а скаргу платника - без задоволення (а. с. 12-14).

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно відомостей про об`єкт нерухомого майна, нежитлові будівлі «контора автопарку» та «склад кисневої», які на праві власності належать позивачу, не є будівлями промисловості, крім того пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою у власній господарській діяльності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

З 01 січня 2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 №71-VIII, згідно з яким, зокрема, статтю 266 Податкового кодексу України викладено в іншій редакції та введено новий вид податку податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За приписами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 вказаного Кодексу (в редакції чинній на 1 січня 2015 року) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Як передбачено підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктом 4 розділу II Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» №1791-VIII від 20 грудня 2016 року, встановлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги п.п. 4.1.9 п. 4.1 та п. 4.5 ст.4 п.п. 12.3.4 п. 12.3 п.п. 12.4.3 п. 12.4 та п. 12.5 ст. 12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Отже, у 2017 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, а, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Окрім цього, підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок за 2017 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідачем застосовано ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 0,4 відсотка, що зазначена у рішенні Великобережецької сільської ради від 09.02.2017 року №273 «Про внесення змін до рішення сесії від 05.07.2016 року за № 133 «Про встановлення місцевих податків та зборів та акцизний податок на 2017 рік», визначивши нежитлові будівлі «контора автопарку» та «склад кисневої» як «інші будівлі».

Як передбачено підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктами оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

З наведеної норми слідує, що будівлі промисловості не є об`єктами оподаткування коли вони перебувають у власності промислових підприємств.

Таким чином вірним є висновок суду попередньої інстанції про те, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Однак, нежитлові будівлі, а саме: «контора автопарку» та «склад кисневої» належать ОСОБА_1 на праві власності, відтак, в даному випадку неможливе застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта щодо належності вказаних об`єктів нерухомого майна до споруд сільськогосподарської діяльності, оскільки даний факт не підтверджується правовстановлюючими документами на ці об`єкти, а експертний висновок ПП «Державний науково-дослідний інститут автоматизованих систем в будівництві» НОМЕР_1 не може змінювати цільове призначення споруд.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року у справі №500/22/19 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 07.06.2019 року.