Справа № 1440/2292/18
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-05-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/2292/18

Категорія: 112040100 Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.
Місце ухвалення: м. Миколаїв
Дата складання повного тексту: 11.03.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

при секретарі Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства "Миколаївобленерго" до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування припису,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року акціонерне товариство "Миколаївобленерго" (далі АТ "Миколаївобленерго") звернулось до суду з позовами до Управління Держпраці у Миколаївській області про:

- визнання протиправним та скасування припису Управління Держпраці у Миколаївській області щодо дотримання вимог законодавства України про працю АТ "Миколаївобленерго" від 30 серпня 2018 року №МК1259/588/АВ/П;

- визнання протиправним та скасування постанови про накладання штрафу уповноваженими посадовими особами від 14 вересня 2018 року №МК1259/588/АВ/П/ПТ/ВЗ-ФС.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року справу №1440/2292/18 та справу №1440/2383/18 об`єднано в одне провадження відповідно до ст. 172 КАС України та присвоєно номер справи №1440/2292/18.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що припис і постанова є протиправними, оскільки для застосування гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України, необхідна наявність зазначених у статті умов, а саме особливого періоду, який на час проведення перевірки на території України не був офіційно оголошений відповідно до Закону України "Про оборону України", тому припис та постанова відповідача підлягають скасуванню.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що припис та постанова винесені відповідачем, відповідають вимогам ст. 119 КЗпП України, ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки прийняття особи на військову службу не лише за імперативним рішенням уповноваженого державного органу, і за власним волевиявленням шляхом укладення контракту у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, надає такій особі право користуватись гарантіями, передбаченими ч.3 ст. 119 КЗпП України. З 18 березня 2014 року в Україні настав особливий період. Згідно листа Генерального штабу Збройних Сил України від 12 травня 2016 року №716/1/352, адресованого Державній службі України з питань праці, незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалось, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову АТ "Миколаївобленерго" до Управління Держпраці у Миколаївській області відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ "Миколаївобленерго" ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що остання хвиля мобілізації закінчилась 26 вересня 2016 року згідно Указу Президента України від 26 вересня 2016 року №411/2016, жодних нормативно - правових актів, які б визначали настання події, яка б обумовлювала настання нового особливого періоду в Україні, не існує, так саме, як і не існує жодних ознак триваючого особливого періоду, зазначених вище, можна дійти очевидного висновку про відсутність особливого періоду в країні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги АТ "Миколаївобленерго", перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

Відповідно до наказу Управління Держпраці у Миколаївській області від 15 серпня 2018 року №281 в період з 16 серпня 2018 року по 23 серпня 2018 року інспектором праці проведено інспекційне відвідування АТ "Миколаївобленерго" з питань додержання законодавства про працю.

Питання, що підлягали контролю, згідно направлення:

- трудовий договір (оформлення трудових відносин з найманими працівниками); припинення трудового договору по п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України;

- ведення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи та бухгалтерського обліку на оплату праці;

- гарантії найманих працівників, дотримання вимог ст. 119 КЗпП України.

У ході інспекційного відвідування встановлено, що в порушення вимог ч.3 ст. 119 КЗпП Украіни за працівниками АТ "Миколаївобленерго", призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, не зберігаються місце робота, посада і середній заробіток на підприємстві.

Вказане порушення встановлено відносно працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яких прийнято на військову службу за контрактом, проте АТ "Миколаївобленерго" не збережені місце роботи, посада і середній заробіток.

29 серпня 2018 року за вих. №01/24-6429 АТ "Миколаївобленерго" надані заперечення до акту інспекційного відвідування.

30 серпня 2018 року інспектором відповідача було внесено припис №МК1259/588/АВ/П про усунення виявлених порушень в термін до 31 серпня 2018 року.

Позивачем вимоги припису від 30 серпня 2018 року №МК1259/588/АВ/П про усунення виявлених порушень законодавства про працю щодо забезпечення виконання вимог ст. 119 КЗпП України у визначений строк не виконано.

За невиконання припису від 30 серпня 2018 року №МК1259/588/АВ/П відповідачем винесена постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 14 вересня 2018 року № МК1259/588/АВ/П/ПТ/ВЗ-ФС.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а тому прийняття ОСОБА_5 (з 01 березня 2018 року), ОСОБА_2 (з 12 лютого 2018 року), ОСОБА_3 (з 10 квітня 2018 року), та ОСОБА_4 (з 27 червня 2018 року) на військову службу за контрактом, мало місце під час дії особливого періоду, отже позивач при вирішенні питання щодо звільнення вказаних працівників допустив порушення вимог ч.3 ст. 119 КЗпП України.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. 65 Конституції України, ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, ч.ч.1-4 ст. 119 КЗпП, абз.5 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", ч.4 ст. 2, ч.2 ст. 21, ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Судова колегія не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.

Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно абз.5 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно ч.2 ст. 21 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Згідно ч.2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч.3, 4 ст. 119 КЗпП України.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Гарантії, визначені у ч.3 цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Враховуючи вимоги вищенаведених норм діючого законодавства, судова колегія доходить до висновку, що за громадянами, призваними на строкову військову службу зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності.

Крім того, 18 березня 2014 року набрав чинності Закон України від 17 березня 2014 року "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію". Згідно з п.3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання ним чинності.

Отже, з 18 березня 2014 року в Україні, відповідно до абз.11 ст. 1 Закону України "Про оборону України" №1932 від 06 грудня 1991 року та абз.4 ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію " настав особливий період у зв`язку з мобілізацією, тривалість якої визначена п.3 Указу від 17 березня 2014 року, тобто 45 діб (з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року).

Відповідно до Указу Президента України Про часткову мобілізацію від 14 січня 2015 року №15 (далі - Указ №15) у 2015 році оголошено часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Закон України від 15 січня 2015 року, особливий період тривав з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.

Також судова колегія зазначає, що Указом Президента України від 12 червня 2015 року №328/2015 звільнено з військової служби військовослужбовців, яких призвали на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу від 21 липня 2014 року.

На підставі наведеного судова колегія дійшла висновку, що особливий період (мобілізація) в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 02 травня 2014 року; з 07 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 07 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, а також по завершенні строку, на який було оголошено проведення кожної хвилі часткової мобілізації, у зв`язку з чим Президент України видав зазначені Укази про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Тобто, саме Укази Президента України про мобілізацію та звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період містять чітке визначення тривалості особливого періоду, який розпочинається з моменту видання Президентом України Указів про часткову мобілізацію, із зазначенням тривалості проведення часткової мобілізації та, відповідно, закінчується з виданням Президентом України Указів про звільнення в запас військовослужбовців зі служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд своїм листом (голови Верховного суду Валентини Данішевської голові генштабу ЗСУ Віктору Муженку) від 13 липня 2018 року № 60-1543/0/2-18 однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття "особливий період" у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17). У постанові зазначено, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію".

Разом з тим, судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що Міністерство оборони України у листі від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417 повідомило, що особливий період в Україні настав з 17 березня 2014 року на підставі Указу від 17 березня 2014 року та триває до сьогодні, а скасують його окремим Указом Президента України "Про демобілізацію" після стабілізації ситуації на сході України.

Отже, однією з умов завершення особливого періоду слід вважати припинення воєнного конфлікту, який зумовив його настання та винесення Указу Президента України про завершення вищезазначеного періоду.

Крім того, відповідно абз.абз.4-6 встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Частиною 4 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Згідно абз.4 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" завданням мобілізації є, зокрема, здійснення комплексу заходів, спрямованих на переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Отже, сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану, а тому на даний час в Україні діє особливий період.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 26 вересня 2018 року у справі №813/1919/16 (№К/9901/11805/18).

Таким чином, довід апелянта про те, що настання нового особливого періоду в Україні не існує, так само, як і не існує жодних ознак триваючого особливого періоду, судова колегія вважає безпідставним.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Миколаївобленерго" залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 10 червня 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук`янчук О.В.