Справа № 160/3969/19
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2019 року Справа № 160/3969/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Любимівка" до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -
Товариство з обмеженою відповідальністю «Любимівка» звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДФС України у Дніпропетровській області, в якій з урахуванням збільшених позовних вимог просили:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року відкрито провадження у справі призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у судове засідання на 20 травня 2019 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року відкладено розгляд справи на 03 червня 2019 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року відкладено розгляд справи на 04 червня 2019 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в порядку письмового провадження.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.193 КАС України - суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Термін проведення перевірки було перенесено на строк визначений п.44.5 ст.44 Податкового кодексу України.
Наказом від 17.12.2018 № 7221-п перевірку було перенесено на строк визначений п. 44.5 ст. 44 Податкового кодексу України.
п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2. п.198.3, ст.198, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України, п.1, п.2 ст.9 Закону Україні «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пп.2.1. 2.2, 2.4, 2.1, та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене Наказом МФУ від 24.05.1995 №88 в результаті чого TOE «Любимівка» завищено від`ємне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту декларації з ПДВ на загальну суму 1 676 009,00, в тому числі за червень 2018 року на суму 178 343,00 грн. та за липень 2018 року на суму 1 497 666,00 грн.
На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення:
Надаючи оцінку правомірності спірних податкових повідомлень-рішень, досліджуючи взаємовідносини ТОВ «Любимівка», перевіряючи наявність у позивача необхідних первинних документів за господарськими операціями з метою визначення витрат та формування податкового кредиту, та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, судом встановлено таке.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (в редакції, чинній на час спірних правовідносин), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до п.198.1, п.198.2 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.
В силу положень пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Таким чином, враховуючи викладені норми Податкового кодексу України зазначено про існування декількох підстав для формування податкового кредиту, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі визначеній в податковій накладній, а також фактичне виконання господарської операції, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит.
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Статтею 1 Закону України від 16.07.99 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Згідно з пунктом 3 статті 8 Закону України від 16.07.1999р. № 996 "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (надалі - Закон України №996) визначено, відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів.
У відповідності до п.2 ст.3 Закону №996, податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, що ведеться підприємством.
Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які згідно з Законом є документами, що містять відомості про господарські операції та підтверджують їх здійснення.
Статтею 9 Закону України № 996 встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пп.1.2 п.1, пп.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995р. за №168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Згідно п.2.4 Положення "Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.95р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. №168/704, визначено, що:
- первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.
На підтвердження здійснення господарських операцій позивачем надано копії фінансово-господарських документів по взаємовідносинам з контрагентами.
Розглядаючи обґрунтованість висновків відповідача щодо неправомірності відображення позивачем в даних податкового обліку господарських операцій із ТОВ «Білдінг -Індастріс», суд виходить із такого.
Судом встановлено, що у перевірений період між ТОВ «Любимівка» - замовник та ТОВ «Білдінг-Індастріз» - підрядник, було укладено Договір підряду №1604 від 16.04.2018 року, за умовами якого підрядник здійснював будівельні роботи, а саме виготовлення та монтаж воріт, заміна крівлі, виготовлення пожежного басейну, улаштування під`їзних шляхів та згідно переліку наведеному в додатках. Виконання наданих послуг оформлено актами приймання-передачі робіт, розрахунки проводились в безготівковій формі (а.с. 54-55).
На підтвердження виконання вказаного договору позивачем до суду надано Додаток № 1, №2, № 3 від 20.04.2018 року до Договір підряду №1604 від 16.04.2018 року, яким визначено перелік та вартість будівельних робіт, акт № 001/7 приймання-передачі частково виконаних робіт від 06.07.2018 року, акт № 002/7 приймання-передачі частково виконаних робіт від 06.07.2018 року, акт № 003/7 приймання-передачі частково виконаних робіт від 06.07.2018 року, акт № 004/7 приймання-передачі частково виконаних робіт від 06.07.2018 року, акт № 005/7 приймання-передачі частково виконаних робіт від 06.07.2018 року, АКТ прийому виконаних робіт за липень 2018 року. Додаток № 4 від 27.04.2018 року до Договір підряду №1604 від 16.04.2018, яким визначено перелік та вартість будівельних робіт, АКТ прийому виконаних робіт за липень 2018 року, акт № 006/7 приймання-передачі частково виконаних робіт від 12.07.2018 року, акт № 007/7 приймання-передачі частково виконаних робіт від 12.07.2018 року, акт № 008/7 приймання-передачі частково виконаних робіт від 12.07.2018 року, акт № 009/7 приймання-передачі частково виконаних робіт від 12.07.2018 року (а.с. 56-105). За вказаним договором виписано та зареєстровано податкові накладні № 3 від 03.07.2018 року, № 4 від 04.07.2018, № 9 від 06.07.2018, № 8 від 06.07.2018, № 6 від 06.07.2018, № 5 від 06.07.2018, № 7 від 06.07.2018, № 72, 73, 74, 75 від 12.07.2018, що підтверджується описовою частиною акту та не заперечується відповідачем.
Оплата за надані послуги по вказаним господарським операціям відбулася у безготівковій формі, що підтверджується наданими платіжними дорученнями (а.с. 183-189).
Так, згідно відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основний вид діяльності ТОВ «Любиміка» є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур за кодом КВЕД 01.11.
На підтвердження здійснених господарських операцій позивачем до суду надано, акт на виконання умов договору № 2105 про надання охоронних послуг від 21.05.2018 року укладеного між позивачем та ТОВ «СПАРТА ОХОРОНА», за умовами якого останній здійснив послуги охорони, патрулювання, розміщення постів на засіяних полях, згідно переліку наведеному в додатках (37,38,39,40,41,42).
За вказаним договором виписано та зареєстровано податкові накладні № 50 від 19.06.2018 року, № 48 від 19.06.2018, № 49 від 19.06.2018, № 1 від 03.07.2018, № 2 від 03.07.2018, № 3 від 03.07.2018, № 16 від 16.07.2018, № 16.07.2018 від 16.07.2018 року (а.с. 233-240).
Крім того, позивачем до суду надано Договір 3423005/1 від 30.05.2018 року про надання сільськогосподарських послуг збирання врожаю, укладений між ТОВ «Любимівка» - замовник та ТОВ «Марксвел» - виконавець.
Відповідно до п. 1.5 послуги надаються з 23 червня 2018 року по 25 липня 2018 року на загальній площі 959 га. Вказані строки виконання Послуг у випадку несприятливих погодних умов можуть збільшуватись пропорційно строку їх дії. Розділом ІІІ вказаного договору визначено, що замовник здійснює оплату вартості послуг у розмірі 100% після підписання Сторонами Акту приймання-передачі виконаних послуг по кількості та якості в строк не пізніше 90 днів банківських днів з моменту підписання сторонами такого Акту, шляхом перерахування на банківський рахунок Виконавця, який вказаний у договорі.
Виконання наданих послуг оформлювалось актами приймання-передачі виконаних послуг по кількості по якості № 2307-1 від 23.07.2018 року, № 2307-1 від 23.07.2018 року, № 2307-2 від 23.07.2018 року (а.с. 105-107, 108-110), розрахунки проводились в безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 169-170). За вказаним договором виписано та зареєстровано податкові накладні № 219, 220 № 23.07.2018 року (а.с. 241-242).
Судом встановлено, що в користуванні у ТОВ «Любимівка» станом на 01.01.2018 року перебувало 5129,2591 га землі (рілля), що підтверджується довідкою Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області станом на 01.01.2017 року та 01.01.2018 року, звіти про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду (форма №29-сг) на 01.12.2018 року, звіт про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2018 року (форма №4-сг). Вказаними документами підтверджується посів врожаю ріпаку, послуги по збиранню якого надавались ТОВ «Марксвел».
На підтвердження подальшої реалізації вирощеного та зібраного ріпаку, позивачем до суду надано договорів поставки №519/1-117538 від 24.05.2018 року, укладений з ТОВ «АДМ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА», що підтверджує реальне виконання умов договору ТОВ «Марксвел» (а.с. 201-217).
Таким чином, під час судового розгляду позивачем доведено фактичне здійснення господарської операції за укладеними договорами, за результатами виконання яких відбулися зміни майнового стану позивача.
Суд не бере до уваги посилання відповідача на податкову інформацію, що наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 р. у справі №804/939/16 (адміністративне провадження №К/9901/376/17) зроблено висновок, що податкова інформація, наявна в інформаційно - аналітичних базах відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
За приписами ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, позивач, за умови надання всіх підтверджуючих документів щодо здійснення господарських операцій, не повинен нести відповідальності за дотриманням його контрагентами вимог податкового законодавства.
Відносини у сфері оподаткування регулюються підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України. Указана норма встановлює презумпцію правомірності рішень платника податку в тому, що в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків.
Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом указаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.
При цьому з урахуванням норм статей 61 та 44 Податкового кодексу України саме на контролюючі органи покладається обов`язок контролювати правильність формування даних податкового обліку платників податків, у тому числі щодо правильності складення та достовірності первинних документів.
Зміст податкової інформації зібраної посадовими особами ДФС свідчить саме про можливі порушення податкового законодавства контрагентом позивача, що знову ж таки не повинно впливати на правомірність формування позивачем витрат для визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість.
Посилання відповідача на відкритті кримінальні провадження щодо контрагентів позивача не свідчить про порушення норм податкового законодавства, оскільки платник податків не повинен нести відповідальність за дії чи бездіяльність (протиправні) своїх контрагентів. Порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку тягнуть відповідальність та негативні наслідки виключно для цієї особи.
Суд зауважує, що чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов`язань або права на витрати та податковий кредит платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів.
ТОВ «Любимівка» не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме: платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.
Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень, водночас суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обгрунтованість заперечує.
Здійснивши системний аналіз залучених до справи доказів та правильно застосувавши під час розгляду справи норми матеріального та процесуального права, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо обгрунтованості заявленого адміністративного позову, оскільки висновки ДФС щодо порушення Товариством вимог податкового законодавства та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» спростовано під час розгляду справи.
Таким чином, зібрані у справі докази вказують на реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Спарта Охорона», ТОВ «Білдінг Індастріс», ТОВ «Марксвел», які відображають реальність таких операцій, та спричинили реальні зміни майнового стану платника податків.
Відносини у сфері оподаткування регулюються підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України. Указана норма встановлює презумпцію правомірності рішень платника податку в тому, що в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків.
Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом указаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.
При цьому з урахуванням норм статей 61 та 44 Податкового кодексу України саме на контролюючі органи покладається обов`язок контролювати правильність формування даних податкового обліку платників податків, у тому числі щодо правильності складення та достовірності первинних документів.
Зміст податкової інформації зібраної посадовими особами ДФС свідчить саме про можливі порушення податкового законодавства контрагентами позивача, що знову ж таки не повинно впливати на правомірність формування позивачем витрат для визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість.
Судом під час розгляду справи встановлено, що позивачем дотримано вимоги щодо документування та підтвердження здійснених господарських операцій первинними документами, у відповідності до вимог п.44.1 ст.44 ПК України, ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 24.04.2018 р. у справі №806/4408/13-а (адміністративне провадження №К/9901/3796/18), в якій зазначено, що можливе порушення контрагентом податкової дисципліни не може свідчити про відсутність у позивача права, за результатами господарської діяльності з таким контрагентом, на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту, з огляду на відсутність дослідження та аналізу господарських операцій за результатами здійснення яких сформовано позивачем витрати та податковий кредит.
Доводи відповідача щодо ТОВ «Любимівка» є фігурантом кримінальних, проваджень, не свідчать про порушення останнім Податкового чи Кримінального законодавства. Відповідачем доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно позивача, який би набрав законної сили, під час розгляду справи, контролюючим органом не надано, а отже сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб позивача або його контрагентів не тягне за собою правових наслідків для позивача
Вказана правова позицію викладена в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року.
Суд вважає, такі висновки безпідставними та необґрунтованими, оскільки останні носять характер припущень та не підтверджені жодними належними доказами, зокрема податковим органом не проводилась ані перевірка діяльності вказаних контрагентів, ані зустрічна звірка по взаємовідносинах з Позивачем.
Такі висновки без встановлення у судовому порядку будь-яких висновків стосовно документального підтвердження та реальності господарських відносин з платником податків та зборів, підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, з`ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків є необґрунтованими.
Стосовно відсутності основних засобів та трудових ресурсів для здійснення фінансово-господарської діяльності у контрагента Позивача слід зазначити, що доводи, викладені в акті перевірки, не містять жодних посилань про виявлені порушення з боку Позивача.
При цьому чинним законодавством України не передбачено обов`язку платника податків, а також не надано йому права перевіряти достовірність даних, які вказуються контрагентом в його первинних документах, перевіряти наявність трудових ресурсів, матеріально-технічної бази, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов`язкових платежах. Це саме стосується і перевірки платником податків намірів контрагентів щодо сплати ними державі податків.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення у відповідності до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки обставини, що слугували прийняттю оскаржуваного рішення необгрунтовані та непідтвердженні належними доказами.
Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
П.44.3 ст.44 ПК України передбачено, що платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
Згідно з п.44.5 ст.44 ПК України у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.
Платник податків зобов`язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.
У разі неможливості проведення перевірки платника податків у випадках, передбачених цим підпунктом, терміни проведення таких перевірок переносяться до дати відновлення та надання документів до перевірки в межах визначених цим підпунктом строків.
П.121.1 ст.121 ПК України передбачено, що незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.
Із системного аналізу вищенаведених норм суд встановив, що вимогами ПК України передбачено фінансову відповідальність платників податку за незбереження документів, обов`язок надання яких визначений законодавством при здійсненні податкового контролю.
Як встановлено судом вище, 17.12.2018 позивач подав відповідачу повідомлення від 14.12.2018 про втрату первинних бухгалтерських, банківських та звітних документів за період з 01.07.2018 по 31.07.2018 року. Вказана подія підтверджена листом Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 14.12.2018 року № 455/ЄО-47/41 (а.с. 157).
Надаючи оцінки наведеним обставинам, суд врахував правову позицію Верховного Суду (далі Суд) у постанові від 12.09.2018 у справі №815/7386/16 у подібних правовідносинах щодо застосування п.121.1. ст.121 ПК України, яка обов`язкова для врахування судом.
Так, у вказаній справі Суд зазначив, що беручи до уваги встановлення порушень п. 44.3 ст. 44 ПК України, а саме незабезпечення зберігання документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складання якої використовуються зазначені документи, Верховний Суд погоджується з висновками попередніх судів щодо правомірності застосування до позивача суми штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 510 грн., оскільки положеннями п. 121.1 ст. 121 ПК України передбачено відповідальність, зокрема, за незабезпечення платником податків зберігання первинних документів. Позивач доводить суду про відсутність протиправних дій або умислу. Разом з тим, диспозиція п. 121.1 ст. 121 ПК України застосовується в тому числі і у випадку вчинення бездіяльності щодо організації належного та безпечного зберігання первинних документів (прийому-передачі, транспортування тощо).
Крім того, Суд зазначив, що дії платника податків щодо повідомлення контролюючого органу про втрату, пошкодження або дострокове знищення документів, зазначених в пунктах 44.1, 44.3 статті 44 ПК України, не звільняють його від відповідальності, а лише дають можливість з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу, протягом 90 календарних днів відновити втрачені документи.
Суд погоджується з твердженням позивача, що оскаржуване рішення відповідача прийняте без дотримання вимог пунктів 86.7, 86.8 ст.86 ПК України, проте ці обставини не є самі по собі безспірною підставою, яка обумовлює скасування спірного податкового повідомлення-рішення, оскільки це порушення відповідача само по собі не спростовує факту втрати документів та сплати штрафу за допущене порушення податкового законодавства.
Згідно пункту 85.4 статті 85 Податкового кодексу України при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Пунктом 85.6 статті 85 Податкового кодексу України передбачено, що у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.
Згідно пункту 121.1 статті 121 Податкового кодексу України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке саме порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.
Ненадання платниками податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій є самостійним порушенням, не пов`язаним з наявністю фактів незабезпечення їх зберігання.
Ненадання може виявлятися як у формі прямої відмови надати документи чи їх копії, так у формі невиконання вимоги контролюючих органів надати оригінали документів чи їх копій у передбачений законодавством строк. Після завершення вказаного строку можливе притягнення до відповідальності за це правопорушення.
Судом встановлено та відповідачем не спростовано, що після отримання повідомлення від ТОВ «Любимівка» про втрату документів, термін перевірки було перенесено та надано позивачу строк, визначений п. 44.5 ст. 44 Податкового Кодексу України для відновлення документів на підставі наказу від 17.12.2018 року № 7221-п Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, та 18.03.2019 року перевірку було відновлено.
Позивачем на виконання вказаних вимог закону та наказу, було відновлено документи, про що позивач повідомив відповідача листом від 18 березня 2018 року № 156,в якому вказа про отримання відновлених документів від своїх контрагентів та просив прибути інспектора на місце проведення виїзної позапланової перевірки, а також продовжити терміни проведення перевірки, з метою доведення реальності здійснення своєї господарської діяльності та документального підтвердження цього.
Тобто позивачем було відновлено документи у встановлений законом строк про що, повідомлено відповідача.
Системний аналіз вищевикладених норм, надає змогу дійти висновку, що штрафні санкції у розумінні пункту 121.1 статті 121 Податкового кодексу України можуть бути застосовані лише у разі ненадання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, документів з питань обчислення і сплати податків та зборів.
Як вбачається з відзиву на позовну заяву, ТОВ «Любимівка» надана інформація та підтверджуючі документи не в повному обсязі, що в свою чергу свідчить про відсутність повторності діянь позивача щодо ненадання документів (а.с. 143).
В даному випадку відповідачем не доведено належними доказами правомірність своїх висновків та законність вказаних оскаржуваних рішень.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Любимівка" до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев