Справа № 813/6363/15
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 червня 2019 року

Київ

справа №813/6363/15

адміністративне провадження №К/9901/26065/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області
на постановуЛьвівського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 (суддя: Мартинюк В.Я.)
та ухвалуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2016 (колегія суддів у складі: Улицький В.З., Гулид Р.М., Кузьмич С.М.)
у справі №813/6363/15 (876/3839/16)
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області
проскасування податкового повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ДПІ у Шевченківському районі Головного управління ДФС у Львівській області (з урахування збільшених позовних вимог) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.09.2015 за №, рішення про застосування штрафних санкцій від 16.10.2015 за №/15945 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16.10.2015 за №Ф-/15946.

Позовні вимоги мотивовані тим, що висновки акта перевірки не підтверджують факту порушення в частині заниження суми єдиного соціального внеску, оскільки розрахунок єдиного соціального внеску повинен здійснюватися на підставі річної податкової декларації. Вартість ліцензії правомірно віднесено до складу валових витрат. Позивач також звертає увагу на те, що вартість сплачених комунальних послуг за приміщення самостійно виключено зі складу витрат.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2016, адміністративний позов задоволено повністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з необґрунтованості висновків відповідача про порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, оскільки вважає, що судові рішення були ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за результатами планової виїзної документальної перевірки позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 21.01.2014 по 31.12.2014 ДПІ у Шевченківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області 10.08.2015 складено акт за №308/33/13-07-17-01/ та прийнято:

- рішення від 08.09.2015 за №/14016, яким застосовано штрафні санкції у сумі 3606 грн. 96 коп.;

- вимогу про сплату боргу від 08.09.2015 за №/14014, якою вимагається сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 36069 грн. 95 коп.;

- податкове повідомлення-рішення за № від 08.09.2015, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 11072 грн. 63 коп., в тому числі за основним платежем 8858 грн. 10 коп. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2214 грн. 53 коп.

За результатами адміністративного оскарження прийнятих контролюючим органом рішень, відкликано згадані вимогу та рішення і надіслано рішення за №/15945 від 16.10.2015, якими застосовано штрафні санкції в сумі 1803 грн. 48 коп., та вимогу за №Ф-/15946 від 16.10.2015, якою вимагається сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 36069 грн. 65 коп.

Мотивом для донарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб стали висновки акта перевірки про завищення валових витрат за 2014 рік на суму 59054 грн. 00 коп. в порушення підп.177.4.4, підп.177.4.2, підп.177.4.1 п.177.4 ст.177 ПК України, які складались з завищення витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей; безпідставного включення до складу валових витрат витрат пов`язаних зі сплатою ліцензії; завищення витрат в частині оплати комунальних послуг.

На визначення недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вплинули:

- висновки контролюючого органу з приводу заниження чистого оподатковуваного доходу, які ґрунтувались на висновках про завищення валових витрат за 2014 рік на суму 59054 грн. 00 коп.;

- висновки з приводу заниження нарахування та сплати єдиного соціального внеску.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що контролюючим органом констатовано лише сам факт завищення валових витрат за 2014 рік на суму 59054 грн. 00 коп. без покликання на первинні бухгалтерські документи.

Згідно договору оренди від 31.03.2014, укладеного з ПП «Опіум», позивач орендує 187,1 кв.м, однак згідно квитанцій за комунальні платежі сплатив за все підвальне приміщення, частина якого, а саме 195 кв.м, перебуває в оренді фізичної особи підприємця ОСОБА_2 . При цьому, контролюючим органом не взято до уваги, що позивачем самостійно виключено зі складу витрат вартість сплачених комунальних послуг за приміщення, які не використовуються в господарській діяльності, у сумі 40951 грн. 90 коп., підтвердженням чого є Книга обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність.

Відтак, контролюючим органом під час здійснення перевірки виключено зі складу валових витрат витрати, які вже були виключені позивачем самостійно.

Також у 2014 році позивачем сплачено вартість ліцензій на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Проведення господарських операцій суб`єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Пунктом 177.4. статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу.

Приписами пункту 135.2 статті 135 та пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що як доходи, так і витрати, визначаються на підставі первинних документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Судами були досліджені всі первинні документи та встановлено дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум, врахованих у податковому обліку.

Водночас судами при прийнятті рішення обґрунтовано враховано, що в акті перевірки відсутні посилання на первинні бухгалтерські документи і документи податкової, бухгалтерської звітності.

Згідно підпункту «ж» 138.10.6 п. 138.10 ст. 138 ПК України (в редакції 2014 року) до складу інших витрат включаються інші витрати звичайної діяльності (крім фінансових витрат), не пов`язані безпосередньо з виробництвом та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, такі як витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів (крім тих, вартість та строк використання яких відповідають ознакам, встановленим для основних засобів розділом I цього Кодексу, та підлягають амортизації у складі нематеріальних активів), виданих державними органами для провадження господарської діяльності, в тому числі витрати на плату за реєстрацію підприємства в органах державної реєстрації, витрати на придбання ліцензій та інших спеціальних дозволів на право здійснення за межами України вилову риби та морепродуктів, а також надання транспортних послуг.

З огляду на вимоги наведеної норми, висновок контролюючого органу про безпідставне включення позивачем до складу валових витрат витрат пов`язаних зі сплатою за ліцензію не відповідає нормам чинного законодавства, які діяли у періоді, що перевірявся.

Також матеріалами справи підтверджено, що контролюючим органом під час здійснення перевірки виключено зі складу валових витрат витрати, які вже були виключені позивачем самостійно.

Як наслідок, враховуючи, що збільшення за результатами перевірки оподатковуваного доходу, яке правильно визнано судами неправомірним, призвело до збільшення бази оподаткування єдиного соціального внеску, відповідно його донарахування також є незаконним.

Окрім того, зважаючи на вимоги підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14, статей 177, 178 Податкового кодексу України, статей 1, 4, 7-9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на виконання статті 6 Закону №2464-VІ, затвердженого Міністерством доходів та зборів України наказом від 09 вересня 2013 року №454, фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно самі за себе формують та подають до органів доходів і зборів звіт один раз на рік до 01 травня року, наступного за звітним періодом.

Правильним є висновок судів про те, що чинним законодавством не встановлено нормативної вимоги від самозайнятої особи проводити обчислення суми єдиного внеску з середньомісячного чистого доходу, вирахуваного шляхом ділення річного чистого доходу на 12 місяців. Єдиною вимогою виступає відповідність даним річної податкової декларації.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2016 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

........................

........................

.......................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду