Справа № 357/2179/19
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2019-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2019 року № 357/2179/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради, в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 , в інтересах дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наданні виплати соціальної допомоги при народженні дитини;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_1 державну допомогу при народженні дитини, починаючи з 30.03.2016 по 30.03.2019 у встановленому Законом розмірі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_2 . Позивач пояснює, що у зв`язку з скрутним матеріальним становищем та тим, що донька була маленька та постійно хворіла, позивач разом із сім`єю у період з 2011 по 2018 рік проживала на території непідконтрольній Україні. Зазначає, що через деякий час з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини на тимчасово непідконтрольній території (районі проведення антитерористичної операції) та завдяки матеріальній допомозі своїх батьків, вона разом зі своєю сім`єю була змушена покинути своє постійне місце проживання та переїхати до міста Біла Церква Київської області, де у встановленому порядку вони були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи Управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради. У січні 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою та документами про призначення допомоги при народженні дитини, але Управління відмовило їй у цьому без встановлення причини. Позивач вважає таке рішення протиправним та таким, що порушує її право та права дитини, оскільки допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому, на думку позивача, не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вказаною ухвалою встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Копію ухвали суду вручено відповідачу 19.04.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 487.

Частинами 5 та 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Проте, на час прийняття рішення у даній справі відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, жодних доказів або пояснень суду не надав.

Разом з тим, до суду від відповідача надійшло клопотання про витребування від Державної прикордонної служби України відомості щодо перетинання державного кордону у період з 30.03.2016 по 01.06.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Розглянувши вказане клопотання, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частинами першою та другою статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає обґрунтовує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено:1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Частиною 3 статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що відповідач повинен подати суду докази разом із поданням відзиву.

Водночас, як було зазначено судом вище, відповідач правом на подання відзиву не скористався, жодних доказів, пояснень, заперечень до суду не надіслав.

Таким чином, вказане клопотання про витребування відомостей подане відповідачем з пропуском, встановленого статтею 80 Кодексу адміністративного судочинства строку.

Крім того, подане представником відповідача клопотання ні за формою, ні за змістом не відповідає вимогам статті 80 Кодексу адміністративного судочинства строку.

До того ж, суд зазначає, що відповідач самостійно може звернутися до відповідних органів з метою отримання вказаної інформації в заявленому клопотанні.

Ураховуючи вищевикладене, звернення відповідача до суду із заявою про витребування відомостей за відсутності виконання свого процесуального обов`язку, - подання відзиву, суд розцінює як намагання останнього перекласти тягар доведення правомірності підстав для звернення до суду на суд.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Білоцерківським МВМ №2 ГУ МВС України в Київській області 27.09.2011.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 16.06.2016 Антрацитівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, у позивача з її чоловіком, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилась дочка ОСОБА_2 .

З пояснень позивача, зазначених в позовній заяві, вбачається, що у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, слабким здоров`ям доньки та проведенням антитерористичної операції позивач тривалий час не мала можливості виїхати з території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, на підконтрольну українській владі територію, та зареєструватися внутрішньо переміщеною особою.

У зв`язку з початком активної фази антитерористичної операції владою України та з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, позивач, разом з сім`єю, переїхала до міста Біла Церква Київської області області, де зареєструвались як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідками від 01.06.2018 №№ , , .

У зв`язку зі зміною місця проживання і взяття на облік в якості внутрішньо переміщеної особи позивач звернулася до відповідача як органу соціального захисту населення за місцем проживання із заявою про призначення допомоги при народженні дитини.

У відповідь на свою заяву, 04.02.2019 позивач від Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради отримала повідомлення про відмову у наданні державної допомоги сім`ям з дітьми, в якому зазначено, що ОСОБА_1 немає права на допомогу при народженні дитини.

Підставою для відмови в призначенні допомоги при народженні дитини стало те, що позивач пропустила строк звернення за призначенням такої допомоги.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у призначенні допомоги при народженні дитини протиправними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 46 Конституції України проголошує, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Частинами 1 та 2 статті 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» визначено, що громадяни України, в сім`ях, яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 3 вказаного Закону одним з видів державної допомоги сім`ям з дітьми є, зокрема, допомога при народженні дитини.

Згідно зі статтею 10 вказаного Закону допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини.

Частиною 1 статті 12 вказаного Закону визначено, що допомога при народженні дитини призначається у розмірі 41280 гривень. Виплата допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320 гривень, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 7 статті 11 вказаного Закону допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Аналогічні положення містить пункт 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, згідно з яким допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Відмовляючи в призначенні допомоги при народженні дитини відповідач виходив з того, що звернення за її призначенням надійшло пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Разом з тим, приймаючи таке рішення відповідачем не враховано наступне.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. І даний адміністративний позов фактично заявлений в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.

Тобто, в спірних правовідносинах неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 591/610/16-а.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту прав та інтересів малолітньої дитини, яка є громадянкою України, і перед якою держава Україна має певні зобов`язання, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції на території Луганської області, що мало наслідком неможливість своєчасного оформлення відповідних документів та звернення за отриманням допомоги, виходячи з принципу верховенства права та завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправним та скасування оскарженого рішення в частині, яке створює правові наслідки, і зобов`язання відповідача призначити та провести виплати позивачу допомоги при народженні дитини в порядку та розмірі, що встановлений статтею 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Суд наголошує, що позивач і її дитина є громадянами України, а отже мають право на соціальний захист від держави, а соціальний захист - це комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на захист добробуту кожного члена суспільства. Забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, держава зобов`язується забезпечити дитині захист і піклування, які необхідні для її благополуччя.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність своєї відмови у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини.

Ураховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач є звільненим від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню з державного бюджету на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 77, 241-246, 250, 255, 263, 291, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у наданні виплати соціальної допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради призначити та провести виплати ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини за її заявою в порядку та розмірі, що встановлений статтею 12 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.