Справа № 1540/3864/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2019 р.м. ОдесаСправа № 1540/3864/18

Категорія: 3.4 Головуючий в І інстанції: Балан Я.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 17.12.2018 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Бойко А.В.

судді - Градовського Ю.М.

за участю секретаря - Колеснікова-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про: визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 143 від 30.07.2018 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року позов задоволено. Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 143 від 30.07.2018 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнано протиправним та скасовано. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та порушення норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Кабул, Афганістан, є громадкою Афганістану, за національністю - таджичка, за віросповіданням - Іслам, мусульманка-сунітка.

Країну постійного проживання позивач залишила 04.02.2013 року легально авіарейсом Кабул - Москва.

До України позивач потрапила 07-08.02.2013 року з Росії автомобільним транспортом нелегально.

17.10.2013 року ОСОБА_1 звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначила, що її чоловік в 2003 році вдруге одружився на іншій жінці, її брат був талібом, і її чоловік також перейшов у бік талібів. Також зазначила, що через деякий час вони почали спонукати сина їм допомагати, один з синів збіг до Узбекистану, а з Азхаруддіном вона виїхала в Україну разом з його дружиною.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 18.09.2015 року по справі № 2013OD0115, яким ОСОБА_1 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду іноземки з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявниця не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину . В регіоні постійно проживання заявниці наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Також, було зроблено висновок, що виїзд за межі Батьківщини стався лише з метою потрапляння до більш розвиненої країни та пошуками кращого життя.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку, аналізом матеріалів особової справи ОСОБА_1 було встановлено, що повідомлені заявницею факти стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України, своїм рішенням від 25.02.2016 року № 108-16, підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, що передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

27.04.2016 року ОСОБА_1 отримала повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 114 від 25.03.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що у травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25 лютого 2016 року № 108-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року у справі № 815/2103/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року - без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року - залишено без змін.

24 липня 2018 року позивач повторно звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказала наступне: «Після того як мої сини отримали поранення вони втекли на Україну, я залишилася жити в Афганістані зі старшим сином, але він теж поїхав десь далеко по роботі, дружина його поїхала до батьків, а мене сини забрали на Україну, так як жити зі мною в Афганістані їм було небезпечно. Повертатися назад мені вже немає куди і немає до кого. У мого чоловіка друга дружина, з якою у мене стосунки не склалися і жити разом ми не можемо. Після перенесеного тут в Україні інсульту далекі дороги і перельоти мені протипоказані. Стан здоров`я не покращується. Прошу надати мені у вашій країні притулок і дати мені документу для проживання в Україні.».

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління ДМС в Одеській області № 143 від 30 липня 2018 року, з урахуванням висновку від 30.07.2018 року щодо особової справи позивача, ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті повторної заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, через відсутність нових обставин, які б вплинули на розгляд справи, та відсутність підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року.

Не погоджуючись з вказаним наказом, вважаючи його безпідставним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ відповідачем не була використана та досліджена інформація про становище щодо додержання прав людини в Афганістані, ситуація щодо внутрішнього збройного конфлікту та його наслідків.

Також, суд першої інстанції зазначив, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем було проігноровано той факт, що діти позивача, які проживають в Україні, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - отримав посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - має посвідку на постійне проживання в Україні.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що при прийнятті спірного наказу відповідачем не було враховано усіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на похилий вік позивача та поганий стан її здоров`я, що підтверджуються консультаційними висновками лікарів, наявними у матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 143 від 30.07.2018 року про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на те, що це є належним та ефективним захистом прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася до суду з відповідною позовною заявою.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з яких виходив останній, приймаючи оскаржуване рішення, з огляду на викладене.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції послався на положення ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що регулюють підстави та порядок прийняття відповідачем рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, суд першої інстанції зазначив, що згідно ч. 6 ст. 8 вказаного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З урахуванням наведених вимог ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» щодо підстав прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції дослідив передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону умови для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, у даній справі відповідачем рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відносно позивача не приймалось.

Позивачем у даній справі оскаржується наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 143 від 30.07.2018 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на яку посилається суд першої інстанції, не регулює порядок та підстави прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оскаржується у даній справі.

Умови, за якими відповідачем може бути прийнято рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначаються ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які судом першої інстанції не досліджувались.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права, що призвело до помилкових висновків суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного наказу.

Так, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884), уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц - зв`язку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

За правилами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, відповідно до п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26.06.2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо даний заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Також, згідно п. 2.2 р. ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884), рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

З наведеного вбачається, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, у спірних правовідносинах підлягає встановленню наявність відносно позивача рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, а також чи змінились умови саме відносно позивача, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач вже зверталась із заявою про надання їй статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви 25.02.2016 року ДМС України було прийнято рішення № 108-16 про відмову у визнанні позивача біженцями або особою, що потребує додаткового захисту, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Вказане рішення позивачем було оскаржено в судовому порядку та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року у справі № 815/2103/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року, у задоволенні її позову про скасування наведеного рішення та зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, позивачем було подано касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2016 року - залишено без змін.

Повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач звернулась 24.07.2018 року, тобто, фактично одразу після прийняття судом касаційної інстанції рішення за результатами розгляду її позову про скасування рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за попередньо поданою заявою.

При цьому, звертаючись повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач не зазначила про будь-які зміни умов відносно неї, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, позивач у поданій повторно заяві про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, зазначає наступне: «...мене сини забрали на Україну, так як жити зі мною в Афганістані їм було небезпечно. Повертатися назад мені вже немає куди і немає до кого. У мого чоловіка друга дружина, з якою у мене стосунки не склалися і жити разом ми не можемо. Після перенесеного тут в Україні інсульту далекі дороги і перельоти мені протипоказані. Стан здоров`я не покращується. Прошу надати мені у вашій країні притулок і дати мені документу для проживання в Україні.».

Тобто, вбачається, що звертаючись повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач не зазначила про будь-які зміни умов відносно неї, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Більш того, аналізуючи зміст поданої позивачем заяви, колегією суддів встановлено, що позивачем взагалі не зазначено будь-яких підстав для надання їй статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що визначені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Фактично у поданій заяві позивач вказує лише на те, що не може повернутися до країни походження, оскільки там більше не проживають її діти, а з другою дружиною свого чоловіка вона не знайшла спільної мови.

Посилання суду першої інстанції на те, що подані позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.10.2013 року та від 24.07.2018 року не є тотожними, з огляду на те, що позивач у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.07.2018 року вказала, що за час перебування останньої в Україні істотно погіршилась ситуація в Афганістані, як у плані безпеки, так і в гуманітарному плані, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, колегія суддів наголошує, що у повторно поданій заяві від 24.07.2018 року позивач взагалі не посилається на ситуацію в країні її походження.

Так само до вказаної заяви позивачем не було надано інформації по країні походження щодо загальної та гуманітарної ситуації в Афганістані, про що вказує суд першої інстанції.

Заява позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, взагалі не містить будь-яких додатків, та, як вже зазначалось судом апеляційної інстанції, у вказаній заяві позивач в якості причин надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, вказує лише на те, що в Афганістані більше не проживають її діти, а з другою дружиною свого чоловіка вона не знайшла спільної мови.

При цьому, про обставини щодо неможливості знайти спільну мову з другою дружиною свого чоловіка та відповідно неможливість проживання з ними позивач зазначала і у попередньо поданій заяві про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, яка була відхилена відповідачем та була предметом судового розгляду.

Також, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що аналіз ситуації по країні походження позивача, в тому числі, не вказує на елемент нововиявлених обставин.

Що стосується посилань позивача у поданій позовній заяві на ситуацію, що склалася у її країні походження, колегія суддів зазначає, що вказаним обставинам вже надано оцінку рішеннями судів у справі № 815/2103/16, що набрали законної сили, та судами такі доводи заявника не визнано обґрунтованими та такими, що надають позивачу підстави для надання їй статусу біженця або визнання її особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів враховує, що рішення суду, яке набрало законної сили - має преюдиціальне значення, згідно ч. 4 ст. 78 КАС України (обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом), а відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Тобто, зазначені судові рішення є обов`язковими для суду, в силу зазначених положень ч. 4 ст. 78 та ст. 370 КАС України.

Що стосується посилань суду першої інстанції на те, що сину позивача надано додатковий захист в Україні, колегія суддів зазначає, що надання особі статусу біженця або визнання її такою, що потребує додаткового захисту, носить індивідуальний характер та наявність підстав для надання наведених статусів має бути встановлена щодо конкретної особи. Колегія суддів наголошує, що Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не передбачено надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, з підстав надання таких статусів членам сім`ї. Крім того, колегією суддів встановлено, що сина позивача - ОСОБА_9 визнано особою, що потребує додаткового захисту, рішенням Державної міграційної служби України від 05.11.2012 року № 557-12. В свою чергу, позивач прибула до України у лютому 2013 року та вперше звернулась за захистом у жовтні 2013 року, тобто, зі сплином більше року від дати прийняття наведеного рішення щодо надання сину позивача додаткового захисту, а тому прийняття цього рішення не може бути підставою для визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Більш того, колегія суддів наголошує, що з наведеного вбачається, що станом на момент розгляду первісного звернення позивача за захистом рішення щодо надання сину позивача додаткового захисту вже було прийнято та вказані обставини не були визнані судами у справі № 815/2103/16 підставою для надання позивачу статусу біженця або визнання позивача особою, що потребує додаткового захисту. Як вже зазначалось, судові рішення у справі № 815/2103/16 набрали законної сили.

Також, колегія суддів вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на те, що син позивача - ОСОБА_1 має посвідку на постійне проживання в Україні, оскільки підстави для надання статусу біженця або визнання особу такою, що потребує додаткового захисту, не є ідентичними із підставами для надання посвідки на постійне проживання в Україні, а тому обставини щодо надання сину позивача посвідки на постійне проживання в Україні жодним чином не впливають на розгляд даної справи.

Таким чином, враховуючи, що відносно позивача прийнято рішення про відмову у визнанні її біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, вказане рішення є чинним та рішеннями судів, що набрали законної сили, підтверджено правомірність цього рішення, з огляду на те, що позивач звертаючись повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не зазначила про будь-які зміни умов відносно неї, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає, що відповідачем цілком правомірно було прийнято оскаржуваний наказ про відмову в прийнятті повторно поданої позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстави для скасування цього наказу відсутні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 11.06.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.М. Градовський