Справа № 520/10014/18
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 р.Справа № 520/10014/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., м. Харків, повний текст складено 01.02.19 року по справі №520/10014/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якій просила суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.10.2018 р. №343-18; зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської республіки - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову позивачка зазначала, що рішення відповідача від 04.10.2018 року № 343-18 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконним та необґрунтованим, а тому, підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України, (вул. Володимирська,9, м. Київ, 01001), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська,24, м. Харків, 61057) про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 р. по справі №520/10014/19. Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.10.2018 р. №343-18; зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської республіки - ОСОБА_1 .

В обґрунтуванням вимог зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованими і підлягає скасуванню. Зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та свідчать про неповне з`ясування судом обставин справи. Вказує, що під час співбесід у ГУ ДМС України в Харківській області від 05.04.2018 р.,12.04.2018 р., 03.05.2018 р., 21.05.2018р., 08.06.2018р. в якості перекладача третьою особою були залучені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вказані протоколи співбесід складені російською мовою та підписані особами, які здійснювали переклад, однак у матеріалах справи, які були надані до суду відповідачем, відсутні відомості рівень володіння російською мовою та інформація про цих осіб, тобто вказані обставини свідчать про грубе порушення третьою особою порядку залучення перекладача під час співбесід з позивачем у ГУ ДМС України в Харківській області. У порушення п. 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року третя особа не провадила належної перевірки фактів, повідомлених нею, не були вивчені усі відповідні факти, що стосуються країни походження, в тому числі інформацію про те, що позивач може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди через те, що є жінкою, оскільки в умовах сирійського конфлікту жінки стикаються з рядом порушень прав людини, що здійснюються різними сторонами конфлікту через їхню тендерної приналежності. Як на час звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і на даний час у Сирії присутня ситуація загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, однак вказані обставини також не були дослідженні третьою особою. ДМС України самостійно не робила заходів передбаченими пунктами 6.1 та 6.2 Правил, а лише погодилися з висновком Управління про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, який був складений без комплексного та системного аналізу документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених позивачем без вивчення наявних відомостей про всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення. Формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, оскаржуване рішення було прийняте з порушенням принципів вказаних у ч. 2 ст. 2 КАС України - необґрунтовано, нерозсудливо, недобросовісно, непропорційно, зокрема без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Отже, суд першої інстанції дав невірну правову оцінку наданим позивачем доказам та порушив ст. 8 КАС України, якою передбачено, що усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом та відповідно ст. 242 КАС відповідно до якої обґрунтованим є рішенням ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому рішенні. Вищевказане свідчить, що суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають обставинам справи та порушив норми матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України є підставами для скасування судового рішення.

Державна міграційна служба України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив правосудне рішення, оскільки норми матеріального та процесуального права застосовані правильно, а обставини спірних правовідносин з`ясовано повно та всебічно, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 р. по справі №520/10014/19 залишити без змін.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка є громадянкою Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підтвердження цього факту в матеріалах справи міститься копія паспорту для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 02.10.2016 в Хама-Центр, терміном дії до 01.10.2022 р. , за національністю арабка, мусульманка-сунітка за релігійним переконанням.

Місце народження та постійне проживання - АДРЕСА_2 .

Зі слів заявниці, після здобуття вищої освіти, працювала вчителькою арабської мови з 2005 р. до 2014 р. в місті Аріха та в прилеглих селах. Працюючи в школі, заявниця викладала арабську мову дітям з 11 до 15 років (7,8,9 клас).

ОСОБА_1 повідомила, що з 2014 р. до 2018 р. постійно проживала разом з батьками в місті Аріха (Сирійська Арабська Республіка). Заявниця не є військовозобов`язаною.

Зі слів ОСОБА_1 1 жовтня 2017 року вона підписала договір про укладення шлюбу з громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебуває на території України з 16.09.2008 р. та якого визнано особою, яка потребує додаткового захисту (рішення ДМС України від 19.12.2014 №707-14).

Кордон з Україною заявниця перетнула 30.03.2018 р. нелегально (без візи). Як стверджує заявниця, вона прямувала до України з м. Хама (Сирія) автомобілем до аеропорту м. Бейрут (Ліван), де знаходилась 24 години. З Лівану авіасполученням прилетіла до міста Стамбул (Туреччина ) де , зі слів заявниці, знаходилась в приміщені аеропорту 10 годин. З Туреччини літаком потрапила, зі слів заявниці, до міста Краснодар (Російська Федерація).

Згідно з відмітками в національному паспорті № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 ( Сирійська Арабська Республіка ), заявниця прилетіла до аеропорту "Мінеральні води", який знаходиться в місті Мінеральні води Ставропольського краю (Російська Федерація). З міста Краснодар вона потягом дісталася до міста Москва (Російська Федерація), де перебувала один день, а далі, з Москви автомобілем приїхала до міста Білгорода (Російська Федерація), де перебувала біля 7 днів, з Білгорода потягом заявниця дісталася до м. Харків (Україна).

30.03.2018 р. заявниця (особисто) з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулася до ДПС України, Східного регіонального управління Харківського прикордонного загону (далі-ДПС), в ВПС "Харків". Заява - анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, була власноруч написана заявницею в ДПС (на арабській мові) та надані пояснення щодо причини нелегального перетину кордону з Україною, написані російською мовою громадянином ОСОБА_5 , зі слів ОСОБА_1 . В поясненні ОСОБА_1 повідомила, що приїхала до України в місто Харків до свого чоловіка-громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 . Також вона повідомила, що не може повернутися до країни громадянської належності через військові дії.

До Головного управління ДМС України в Харківській області надійшло повідомлення від 30.03.2018 р. №81/3217 про звернення за захистом.

Згідно з актом від 30.03.2018 р. громадянка Сирії ОСОБА_1 , була передана посадовими особами ДПС до Головного управління ДМС України в Харківській області.

До Головного управління ДМС України в Харківській області 30 березня 2018 року заявниця надала переклад заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, написаної на російській мові громадянкою ОСОБА_2 зі слів ОСОБА_1 . До заяви-анкети заявниця надала національний паспорт № НОМЕР_1 , виданий 02.10.2016 у Хама-Центр, з терміном дії до 01.10.2022 року.

Під час співбесід від 05.04.2018 р. та 12.04.2018 р. заявниця повідомила, що на момент виїзду з країни походження вона крім паспорту для виїзду за кордон № НОМЕР_1 ще мала ID- картку. Також в ході проведених співбесід, заявниця детально повідомила, де вона отримувала середню та вищу освіту на території Сирійської Арабської Республіки.

30.03.2018 р. в заяві - анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в подальшому в співбесідах, заявниця особисто повідомила, що основною причиною її прибуття до міста Харкова (Україна) з країни постійного проживання (Сирійська Арабська Республіка) є приїзд до свого чоловіка громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_4 , якого в Україні визнано особою, яка потребує додаткового захисту.

До заяви-анкети від 30.03.2018 р. заявниця не надала документів, які підтверджують достовірність наданої інформації стосовно її шлюбу.

В співбесіді від 05.04.2018 р. заявниця пояснила, що її знайомство з ОСОБА_4 відбулося за домовленістю батьків обох сторін, а особисте знайомство та спілкування відбувалося за допомогою мережі Інтернет.

В ході розгляду справи ОСОБА_1 повідомила, що шлюб між нею та громадянином ОСОБА_4 було укладено 1 жовтня 2017 р. у місті Хама (Сирійська Арабська Республіка), в слідстві чого було видане свідоцтво про шлюб. Також, заявниця повідомила, що шлюб було укладено за домовленістю сторін та без особистої присутності ОСОБА_4 .

Зі слів заявниці 05.04.2018 р., свідоцтво про шлюб знаходилося у неї вдома, в місті Харків, проте, при проведені наступної співбесіди 12.04.2018 р. , заявниця не надала свідоцтва про шлюб та пояснила це тим, що вказаний документ знаходиться у її чоловіка та він повинен його принести.

Під час співбесіди від 03.05.2018 р. , заявниця на запитання щодо наявності оригіналу її ID-картки, диплому та шлюбного договору повідомила, що в останньому міститься помилка у даті народження позивача, а тому, наразі чоловік оформлює документи щодо її виправлення.

21.05.2018 р. заявниця надала фотокопію витягу з мережі Інтернет (з перекладом) документу який, з її слів, є фотокопією свідоцтва про шлюб та пояснила, що оригінал цього документу у Сирії, а по приїзду в Україну в неї була тільки копія.

11.06.2018 року заявниця надала пояснення, що витяг зі шлюбного документу, яка надана 21.05.2018 є копією оригіналу вказаного шлюбного договору.

Позивач отримала повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за № 93 від 05.11.2018 р. про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення Державної міграційної служби України від 04 жовтня 2018 р. № 343-18.

Вважаючи спірне рішення незаконним та таким, що суперечить дійсним обставинам, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки спірне рішення відповідача прийняте з урахуванням інформації по країні походження позивача, її пояснень на співбесідах, тобто на підставі, у порядку та у спосіб, що визначені законом, повно та всебічно.

Колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI (далі по тексту - Закону України №3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно п.1 ст.1 Закону України №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 статті 1 Закону України №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання повернутися до такої країни.

Пунктом 4 ст. 1 Закону України №3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч.1 та ч.5 ст.5 Закону України №3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 ст.7 Закону України №3671 встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09. 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

При цьому, відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов`язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Щодо доводів відповідача та посилання суду першої інстанції на те, що позивачкою не було надано легалізований документ, який засвідчує її шлюб, а тому її в`їзд в Україну не може вважатися, як в`їзд з метою возз`єднання сім`ї, згідно ст.4 Закону України №3671-VI, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст.4 Закону України №3671-VI Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

У разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв`язку з членами своєї сім`ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз`єднанні сім`ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв`язку.

Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз`єднання сім`ї без перешкод залишити територію України.

Так, в матеріалах справи міститься копія Свідоцтва про шлюб, дані якого взяті з електронного реєстру цивільних справ від 15.05.2018 р. між ОСОБА_4 та Хала Фаур Шахна , згідно якого 01.10.2017 р. було зареєстрованого шлюб між вказаними особами.

Колегія суддів зауважує, що в даному випадку позивачка наполягає на тому, що в Україну вона їхала до чоловіка ОСОБА_4 , який має статус особи, яка потребує додаткового захисту (рішення ДМС України від 19.12.2014 №707-14), а тому слід дійти висновку, що остання, в розумінні ст. 4 Закону України №3671-VI, в`їхала на територія України саме з метою возз`єднання сім`ї і має право претендувати на визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або отримання тимчасового захисту за відсутності умов, визначених Законом України №3671-VI.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 17.01.2019 р . був допитаний в якості в свідка в суді першої інстанції та підтвердив, що Хала Фаур Шахна є його дружиною і вона прибула до нього в Україну, крім того зазначив в країні їх з походження відбувається війна та збройний конфлікт. Також свідок зазначив, що він з позивачкою спочатку одружився за правилами шаріату, а потім у відповідному державному органі.

Колегія суддів наголошує, що відмова у возз`єднанні сім`ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності оригіналів документів, що підтверджують факт сімейного зв`язку.

Стосовно доводів відповідача, а також критичного ставлення суду першої інстанції до наданого позивачкою фотокопії свідоцтва про шлюб з перекладом, оскільки вказаний доказ мав бути на сайті www.syriamoi.gov.sy, який був зазначений у вказаному свідоцтві, а результатів щодо пошуку не має, колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки відсутні обґрунтовані підстави вважати, що саме на вказаному сайті має містись інформація про зареєстровані шлюби в Сирійській Арабській Республіці, належних доказів протилежного не було надано відповідачем та третьою особою.

Щодо доводів суду першої інстанції і відповідача та протилежних доводів позивача стосовно ситуації в країні походження позивачки, колегія суддів звертає увагу, що первинним є питання, пов`язане з возз`єднанням сім`ї в зв`язку з тим, що у ОСОБА_4 , який визнає себе чоловіком позивачки вже є відповідний статус, визначений Законом України №3671-VI, що не заперечується відповідачем та третьою особою, а тому зазначене питання є основним критерієм, який необхідно було дослідити під час прийняття рішення Державною міграційною службою України від 04.10.2018 р. №343-18, яким було відмовлено у визнанні позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і тому для вирішення даного спору, з урахуванням вищезазначеного, інші посилання сторін не мають вирішального значення, що не позбавляє відповідача обов`язку при повторному розгляді питання щодо визнання біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту знову дослідити та розглянути ситуацію в країні походження позивачки з урахуванням доводів позивача.

Крім того, Наказом МВС від 11.03.2013 р. за №228 було затверджено Порядок ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів (далі по тексту - Порядок №228).

Відповідно до п. 1.3 Порядку №228 Реєстр перекладачів - це веб-сторінка офіційного веб-сайту Державної міграційної служби України, що містить відомості про перекладачів, які можуть залучатися органами державної влади для надання послуг перекладу під час розгляду заяв та проведення співбесід з біженцями та іншими категоріями мігрантів, під час здійснення їх затримання, забезпечення надання їм правової допомоги, розгляду адміністративними судами справ щодо біженців та видворення з України іноземців та осіб без громадянства, здійснення досудового розслідування та розгляду судами кримінальних проваджень і справ про адміністративні правопорушення, вчинені біженцями та іншими категоріями мігрантів на території України.

Відповідно до 2.3 Порядку №228 до Реєстру перекладачів уносяться такі відомості: прізвище, ім`я, по батькові перекладача; номер свідоцтва (диплома) про кваліфікацію перекладача або інший документ, що підтверджує володіння іноземною мовою; місцезнаходження перекладача; номери контактних телефонів, адреса електронної пошти, інші засоби зв`язку перекладача; іноземні мови, якими володіє перекладач, форма перекладу (усний чи письмовий); дата внесення відомостей до Реєстру перекладачів.

Колегія суддів зазначає, що під час співбесід позивачки в Головному управління Державної міграційної служби в Харківській області 05.04.2018 р., 12.04.2018 р., 03.05.2018 р., 21.05.2018 р., 11.06.2018 р. в якості перекладача третьою особою по справі були залучені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ., вказані протоколи співбесід були складені російською мовою та підписані особами, які здійснювали переклад, однак у матеріалах даної справи, відсутні відомості щодо володіння російською мовою вказаними особами та інформація про те, що вказані особи внесені до Реєстру перекладачів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 04.10.2018 р. №343-18 було прийнято без врахуванням всіх обставин, які виникли в процесі розгляду питання щодо розгляду звернення позивачки, а саме без належного дослідження та перевірки інформації щодо мети прибуття позивачки до України, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, оскільки не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України №3671-VI пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а тому вказане рішення підлягає скасуванню.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Вищевказаний висновок щодо застосування норм матеріального права узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.03.2018 р. по справі справа № 461/2579/17.

Частиною 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №. 30985/96).

З урахуванням того, що на думку колегії суддів не всі обставини належним чином з`ясовані при розгляді заяви позивачки та потребують додаткової перевірки, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Визначені вище обставини не були взяти до уваги при розгляді справи в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року по справі №520/10014/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.10.2018 р. №343-18.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання біженцем особо особою, яка потребує додаткового захисту, громадянку Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 10.06.2019 року