Справа № 810/855/18
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-06-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/855/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Аліменка В.О., Бужак Н.П.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , Прокуратури Дніпропетровської області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року (розглянута у спрощеному провадженні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Дніпропетровської області про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року, ОСОБА_1 ( далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Прокуратури Дніпропетровської області ( далі - відповідач), в якому просив:

- поновити строк звернення до суду, прийняти позов до розгляду та відкрити провадження у справі;

- скасувати наказ прокуратури Дніпропетровської області від 10.08.2016 №942К про звільнення молодшого радника ОСОБА_1 з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області та з органів прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Криворізької на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області;

- стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного за час вимушеного прогулу, починаючи з 12.08.2016 і до моменту фактичного поновлення на посаді в сумі 165 262,86 грн.

У подальшому, через канцелярію до суду позивачем подано письмову заяву про зміну позовних вимог, яку суд, керуючись ч. 7 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України, не прийняв до розгляду, оскільки позивачем не надано суду докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Позовні вимоги мотивовано протиправним звільненням позивача з органів прокуратури, яке відбулось всупереч приписам статті 119 КзПП України та статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині збереження за позивачем місця роботи та середнього заробітку на час проходження військової служби за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправним і скасовано наказ прокурора Дніпропетровської області від 10.08.2016 №942к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області та з органів прокуратури з 12.08.2016.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області та в органах прокуратури з 12.08.2016.

Стягнено з прокуратури Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 165 262,86 грн. (сто шістдесят п`ять тисяч двісті шістдесят дві гривні вісімдесят шість копійок).

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем та відповідачем подано апеляційні скарги.

В яких апелянти просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та позивач просить - прийняти нову, якою позов задоволити повністю, а відповідач просить - прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що оскаржувана постанова суду першої інстанції - зміні з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, що позивач з 2004 року проходив службу в органах прокуратури.

Зокрема, наказом прокурора Дніпропетровської області від 14.12.2015 №2324к позивача з 15.12.2015 призначено на посаду прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області.

Наказом Міністра оборони України від 03.08.2016 №7181 позивача прийнято на військову службу офіцером за контрактом строком на п`ять років та призначено офіцером юридичного відділу центру розвитку та супроводження матеріального забезпечення Збройних Сил України, ВОС-8503003, штатно-посадова категорія «капітан юстиції».

10.08.2016 ОСОБА_1 звернувся до прокурора Дніпропетровської області із заявою від 10.08.2016 про звільнення його із займаної посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України з 12.08.2016 у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

На підставі вказаної заяви позивача наказом прокурора Дніпропетровської області від 10.08.2016 №942к молодшого радника юстиції ОСОБА_1. з 12.08.2016 звільнено з посади прокурора Криворізької місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської області та з органів прокуратури у зв`язку зі вступом на військову службу.

З витягу з послужного списку позивача вбачається, що у Збройних Силах України від перебуває з 17.08.2016, що дає підстави суду дійти висновку про укладення з ним контракту саме з цієї дати, оскільки наданий суду контракт дати укладання не містить.

10.08.2016 позивача ознайомлено із наказом про звільнення та видано йому трудову книжку, що ним не заперечується.

Однак, не погоджуючись зі звільненням, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Із змісту вказаної вище правової норми вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», прийнято рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18.03.2014, почався особливий період, рішення про закінчення якого станом на час розгляду справи Президент України не приймав.

Указами Президента України від 06.05.2014, від 21.07.2014 та від 14.01.2015 також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.

Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України від 26 вересня 2016 року №441/2016.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу після видачі цих Указів, Президент України не приймав.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

На час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 №189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Щодо посилання позивача про наявність в Україні кризової ситуації, колегія суддів зазначає наступне.

Так, суд апеляційної інстанції погоджується із зазначеними вище доводами позивача.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01.03.2014 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02.03.2014 №189/2014 і є чинним, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Оскільки позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

При цьому заслуговує на увагу та обставина, що згідно з пунктом 1 контракту, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, за змістом якого ОСОБА_1 ознайомився із законами та іншими нормативно-правовими актами України, які регулюють порядок проходження військової служби, і добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову служу у Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк контракту, відповідно до вимог, визначених законодавством, що регулює порядок проходження військової служби, та цим контрактом.

Також позивачем надано копію посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Міністерством оборони України 28.02.2017, відповідно до якого позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

До того ж, як вбачається зі змісту статті 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, строку його дії, а тільки визначено умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період.

За наведених обставин законних підстав для звільнення позивача з роботи не було, навіть незважаючи на подану ним заяву про таке звільнення.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №323/1252/17 та від 19.12.2018 у справі №127/10017/18.

Проте, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку.

Із абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Відповідно до абз. 3 п. 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з довідкою Прокуратури Дніпропетровської області від 03.09.2018 року №11-5716-16 (а.с. 127) заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, а саме за червень та липень 2016 року складає 16 339, 01 грн. = (10 572, 30 грн. + 5 766,71 грн.)

Загальна кількість робочих днів за останні 2 календарні місяці роботи - 31 (у червні 2016 року -19 та у липні 2016 року - 12).

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить - 527, 06 грн. (16 339, 01 грн. / 31 р.д.).

Період вимушеного прогулу, за який позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, судом апеляційної інстанції обраховано таким чином.

Станом на час винесення судом рішення про поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу сплинуло понад 2 роки, з них:

- 17 місяців - з дня звільнення 12.08.2016 до дня звернення позивача до суду з цим позовом 21.02.2018;

- 1 рік - з дня звернення позивача до суду та до дня винесення судом рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що тривалість розгляду судом справи за позовом позивача не залежала від самого позивача, оскільки обумовлена надмірною завантаженістю суду, тому за цей період на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Що стосується решти часу, то ураховуючи, що ч. 2 ст. 235 КЗпП визначено пересічний період тривалістю один рік, який може бути збільшений тільки з урахуванням періоду часу, протягом якого позов працівника розглядався в суді, то колегія суддів вважає за можливе визначити дворічний період вимушеного прогулу (1 рік до звернення до суду + 1 рік розгляду справи судом), а саме з 21.02.2017 по 21.02.2019, що становить 501 робочий день, з урахуванням листів Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», від 19.10.2017 № 224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік», від 08.08.2018 № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» (215 р.д. у 2017 році, 250 р.д. у 2018 році, 36 р.д. у 2019 році)

Отже, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 264 057, 06 грн. (527, 06 грн. х 501 р.д.).

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню проте помилково застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, але помилкове застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення питання, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі ст. 317 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року - змінити, виклавши четвертий абзац її резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Прокуратури Дніпропетровської області (49001, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворицького, 38, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 лютого 2017 року по 21 лютого 2019 року у розмірі 264 057 (двохсот шестидесяти чотирьох тисяч п`ятдесяти семи) гривень 06 копійок без вирахування обов`язкових платежів.».

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 07 червня 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: В.О. Аліменка,

Н.П. Бужак