Справа № 160/3081/19
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2019 року Справа № 160/3081/19
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Дєєв М.В., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить: визнати протиправними дії та бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, в частині відмови ОСОБА_1 у призначені та нарахуванні пенсії за вислугу років; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області провести призначення та нарахування пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 17 жовтня 2018 року.
В обґрунтування позову зазначено, що на початку 2018 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років. Проте, у призначенні пенсії за вислугу років позивачу було відмовлено, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи, оскільки за періоди роботи в фізичних осіб-підприємців та в медичному малому підприємстві «Пульс» позивачем не надано документів про належність зазначених підприємств до закладів охорони здоров`я, а отже, робота найманого працівника по наданню медичних послуг у приватного підприємця, а не в медичному закладі, не може бути зараховано до спеціального стажу. Позивач вважає вказану відмову необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим, просив суд позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.04.2019р. у даній справі відкрито провадження, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено відповідачу строк для подання письмового відзиву на позовну заяву та всіх документів, що підтверджують заперечення проти позову - протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі.
На виконання вимог ухвали суду 09.04.2019р. на адресу суду 03.05.2019р. надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити та зазначив,що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було прийнято правомірне рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу за вислугу років, у зв`язку з тим, що на дату звернення за призначенням пенсії загальний стаж позивача становив 36 роки 02 місяці 10 днів (стаж врахований по 31.08.2018р.), у тому числі спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років складає - 24 роки 01 місяць 09 днів, що є недостатнім в розумінні п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (не менше 26 років 06 місяців). Оскільки позивачем не надано документів на підтвердження того, що приватні підприємства в яких позивач працювала, належать до закладів охорони здоровя, а саме, акредитаційного сертифікату, відповідач вважає, що права на пенсію за вислогу років на день подання заяви позивач не має.
У відповідності до вимог ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини.
Так, відповідно до записів в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач працювала на посаді фармацевта, а саме: з 02.08.1983 р. по 10.05.1984 р. - фармацевт аптеки №174 Криворізького міського аптеко управління; з 11.05.1984 р. по 30.04.1987 р. - фармацевт аптеки № 384 Криворізького міського аптекоуправління ; з 01.03.1988 р. по 30.09.1996 р. фармацевт аптеки № 396 Криворізького міського аптекоуправління; з 08.10.1996 р. по 01.10.1998 р. - провізор ММП «Пульс»; з 01.10.1998 р. по 01.08.2000 р. - фармацевт та з 02.10.1998р. виконуюча обов`язки зав. аптеки № 3 фірми «Арго»; з 01.08.2000 р. по 31.10.2005 р. - завідуюча аптечним кіоском в АОЗТ « Флора Фам»; з 01.11.2005 р. по 23.10.2006 р. - завідуюча аптечним кіоском ФОП ОСОБА_3 ; з 01.11.2006р. по 25.09.2007р. - фармацевт ФОП ОСОБА_4 ; з 01.11.2007 р. по 31.05.2012 р. - фармацевт ФОП ОСОБА_5 ; з 01.06.2012 р. по 22.06.2015 р. - фармацевт у ФОП ОСОБА_6 ; з 03.08.2015 р. по 17.10.2016 р. - фармацевт аптек у ПП «Гален»; з 18.10.2016 р. по 28.04.2017 р. - фармацевт аптеки № 44 в ПП «Геленіка»; з 16.05.2017 р. по 01.08.2018 р. - фармацевт у ФОП ОСОБА_7 .
На початку 2018р. позивач звернулася до Металургійного відділу обслуговування громадян управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років.
Листом від 11.04.2018р. № Т5121-18 позивачу було повідомлено про те, що її стаж роботи, що дає право на пенсії за вислугу років, підтверджений в установленому порядку, складає лише 24 роки 1 місяц 9 днів, а отже, для призначення пенсії за вислугу років не має законних підстав, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи. Також, у листі було зазначено про те, що робота найманого працівника по наданню медичних послуг у приватного підприємця, а не в медичному закладі, не може бути зараховано до спеціального стажу.
27.08.2018р. позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років, проте, рішенням від 17.10.2018р. № 2606/03-16/27 позивачу відмовлено у призначенні пенсії та зазначено, що для підтвердження факту роботи у фармацевтичних закладах позивачу необхідно долучити до справи акредитаційний сертифікат згідно з яким визначається назва закладу.
Позивач вважає дії Головного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо відмови їй у призначенні пенсії за вислугою років - протиправними, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.
Спірні відносини щодо призначення пенсії за вислугою років регулюються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) , Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ), Порядком акредитації закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765.
Згідно з положеннями ст.ст. 51, 52 Закону №1788-ХІІ, пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що надає право на пенсію за віком.
Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54та 55 Закону №1788-ХІІ, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-ХІІ.
Згідно з п. «е» ст. 55 Закону № 1788-XII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.
Так, в обґрунтування позовних вимог позивач покликається на наявність в неї спеціального стажу, який станом на 01.01.2016 р. складав 28 років 9 місяців 27 днів, на підтвердження чого до матеріалів справи надано копію трудової книжки. З огляду на зазначене, позивач вважає, що має право на отримання пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону № 1788-XII.
Суд зазначає, що пунктом «е» ст. 55 Закону № 1788-XII, визначено дві необхідних передумови для призначення пенсії за вислугою років, а саме: наявність у особи спеціального стажу, який в контексті даної спірної ситуації складає не менше 26 років 6 місяців; досягнення особою 55 річного віку.
Відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджено Постановою КМУ від 04.11.1993р. № 909 (далі - Перелік), до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів в аптеках, аптечних кіосках, аптечних магазинах, контрольно-аналітичних лабораторіях. Разом з тим відповідно до примітки 2 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.
Визначеня аптечного закладу наведено в статті 16 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2801-ХІІ), згідно з якою безпосередню охорону здоров`я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров`я. Відповідно до частини другої цієї статті заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців. Порядок і умови створення закладів охорони здоров`я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.
Згідно з пунктом 1 Порядку державної акредитації закладу охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок), державна акредитація закладу охорони здоров`я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров`я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.
Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку, акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров`я.
Отже, аптека офіційно набуває статусу закладу охорони здоров`я на підставі державної акредитації.
Перша акредитація закладу проводиться через два роки від початку провадження діяльності. Наступні акредитації проводяться кожні три роки.
У випадку тимчасового припинення діяльності акредитованим закладом на строк понад один рік його наступна акредитація проводиться через два роки з моменту поновлення діяльності у сфері охорони здоров`я.
Акредитацію закладів, крім фармацевтичних (аптечних) закладів, проводить Головна акредитаційна комісія, а акредитацію фармацевтичних (аптечних) закладів - Головна комісія з акредитації фармацевтичних (аптечних) закладів, що утворюються при МОЗ (далі - головні акредитаційні комісії), та акредитаційні комісії, що утворюються при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділах охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - акредитаційні комісії).
Головна комісія з акредитації фармацевтичних (аптечних) закладів при МОЗ проводить акредитацію фармацевтичних (аптечних) закладів усіх форм власності.
Для проходження акредитації заклад подає заяву про проведення акредитації та документи згідно з переліком обов`язкових документів, що додаються до заяви про проведення акредитації закладу охорони здоров`я, а саме: копія положення (статуту) закладу, засвідчена в установленому законодавством порядку; копія ліцензії (копії ліцензій за наявності) на провадження господарської діяльності з медичної практики, виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами; копії документів, що підтверджують право користування приміщенням та обладнанням, необхідним для надання медичної допомоги, засвідчені в установленому законодавством порядку; затверджена структура закладу; звіт про медичні кадри (за формою, затвердженою МОЗ); висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи, виданий за місцем провадження діяльності, про відповідність закладу, крім фармацевтичних (аптечних) закладів, вимогам санітарних норм і правил; звіт закладу про лікувальну роботу та/або фармацевтичну діяльність, проведену за останні три роки, а у разі першої акредитації - за останні два роки (за формою, затвердженою МОЗ, відповідно до типу закладу); аналіз діяльності закладу щодо якості медичної допомоги та/або фармацевтичної діяльності та критерії її оцінки; копія свідоцтва про атестацію клініко-діагностичної та/або контрольно-аналітичних та інших вимірювальних лабораторій (у разі їх наявності у структурі закладу); копії раніше виданих акредитаційних сертифікатів, якщо такі видавалися.
Відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія у двомісячний строк з дня подання закладом заяви про проведення акредитації здійснює розгляд поданих закладом документів на предмет їх відповідності переліку, визначеному цим Порядком, та формує експертні групи для проведення оцінки відповідності закладу стандартам акредитації (далі - експертна оцінка).
Стандарти акредитації закладів затверджуються МОЗ.
Результати проведеної експертної оцінки вносяться до експертного висновку про відповідність закладу стандартам акредитації (далі - експертний висновок), в якому зазначаються пропозиції щодо акредитації закладу та присвоєння останньому на підставі затверджених МОЗ критеріїв акредитації відповідної акредитаційної категорії (друга, перша, вища) або відмови в акредитації.
На підставі розгляду поданих закладом документів, експертних висновків відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія у місячний строк приймає рішення або про акредитацію закладу та присвоєння закладу певної акредитаційної категорії (друга, перша, вища), або про відмову в акредитації, або про необхідність проведення у місячний строк повторної експертної оцінки.
Відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія протягом 10 робочих днів інформує заклад про прийняте рішення. Рішення головних акредитаційних комісій затверджуються наказом МОЗ. Рішення акредитаційних комісій після погодження з Головною акредитаційною комісією при МОЗ затверджуються наказами Міністерства охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, структурних підрозділів охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
У разі прийняття рішення про присвоєння закладу певної акредитаційної категорії відповідна головна акредитаційна або акредитаційна комісія безоплатно видає йому акредитаційний сертифікат. В акредитаційному сертифікаті зазначається найменування акредитаційної комісії, що його видала, акредитаційна категорія, назва закладу, адреса (адреси) закладу, строк дії, дата та номер рішення про акредитацію закладу, реєстраційний номер та дата видачі. Акредитаційний сертифікат підлягає постійному зберіганню у закладі.
Акредитовані заклади вносяться до реєстру акредитованих закладів, що ведеться МОЗ.
Таким чином, аптека офіційно набуває статусу закладу охорони здоров`я на підставі державної акредитації.
Судом встановлено, що відповідно до листа Пенсійного фонду від 17.10.2018р. № 2606/03-16/27 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років та зазначено, що для підтвердження факту роботи у фармацевтичних закладах, а саме: на посаді провізора медичного малого підприємства «Пульс»; на посаді завідуючої аптечного кіоску у ФОП ОСОБА_3 ; на посаді фармацевта у ФОП ОСОБА_4 ; на посаді фармацевта у ФОП ОСОБА_8 ; на посаді фармацевта в аптеці ПП «Фірма «Арго»; на посаді завідуючої аптечного кіоску КФ АОЗТ «Флора-Фам», на посаді у ФОП ОСОБА_6 , позивачу необхідно долучити до справи акредитаційний сертифікат згідно з яким визначається назва закладу.
Суд звертає увагу на те, що у розділі 2 «Охорона здоров`я» Переліку, визначено, що робота на посадах провізорів, фармацевтів (незалежно від найменування посад), лаборантів дає право на пенсію за вислугу років. При цьому серед найменувань закладів і установ зазначено не тільки аптеки, а й аптечні кіоски, аптечні магазини, але не зауважено, що вони мають бути обов`язково акредитованими. Крім того, у примітці 2 до Переліку, зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Визначення поняття «заклад охорони здоров`я» міститься у статті 3 Закону № 2108-XII, згідно з якою - це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.
Аптечний кіоск - це структурний підрозділ аптеки, основним завданням якого є забезпечення населення лікарськими засобами шляхом здійснення роздрібної торгівлі готовими лікарськими засобами, які відпускаються без рецептів лікаря (пункт 2 Правил торгівлі лікарськими засобами в аптечних закладах, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2004 року № 1570).
У чинній редакції частини п`ятої статті 16 Закону № 2108-XII (зі змінами, внесеними законами України від 9 квітня 2015 року № 326-VІІІ, від 19 жовтня 2017 року № 2168-VIII) встановлено добровільне проходження закладами охорони здоров`я акредитації в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Також передбачено, що не підлягають обов`язковій акредитації аптечні заклади. Акредитація аптечних закладів може здійснюватися на добровільних засадах.
Встановлений частиною першою статті 19 Закону України «Про лікарські засоби» від 4 квітня 1996 року №123/96-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порядок торгівлі лікарськими засобами, як і наведене в статті 3 Закону №2108-XII визначення поняття «заклад охорони здоров`я», також пов`язує здійснення оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами на території України підприємствами, установами, організаціями та ФОП виключно з отриманням ліцензії, яка має видаватися в порядку, встановленому законодавством, а не з отриманням ще й акредитаційного сертифіката.
Крім цього, в ч.2 ст. 19 вищевказаного Закону, підставою для видачі зазначеної ліцензії визначалося наявність матеріально-технічної бази, кваліфікованого персоналу, відповідність яких установленим вимогам та заявленим у поданих заявником документах для одержання ліцензії характеристикам підлягає обов`язковій перевірці перед видачею ліцензії у межах строків, передбачених для видачі ліцензії, за місцем провадження діяльності органом ліцензування або його територіальними підрозділами у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Проходження першої акредитації закладу охорони здоров`я (офіційного визнання наявності у нього для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров`я, відповідності медичних (фармацевтичних) працівників єдиним кваліфікаційним вимогам) Порядком акредитації, чинним на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося лише через два роки від початку провадження діяльності у цій сфері.
Отже, на підставі вищенаведених норм законодавства України можна зробити висновок, що особи, які працювали на посадах фармацевтів в аптечних кіосках, належних ФОП, за умови здійснення такої діяльності на основі ліцензій на провадження роздрібної торгівлі лікарськими засобами, незалежно від отримання цим аптечним закладом акредитаційних сертифікатів, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-ХІІ.
Суд вважає, що на працівника аптечного закладу не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення акредитації відповідного закладу охорони здоров`я, оскільки контроль за додержанням аптечними закладами правил здійснення роздрібної торгівлі лікарськими засобами, у тому числі в питаннях проходження акредитації, покладався чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на відповідні повноважні державні контролюючі органи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 492/446/15.
Відповідно до приписів статті 242 частини 5 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні та нарахуванні пенсії ОСОБА_1 за вислугу років.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача провести призначення та нарахування пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 17 жовтня 2018 року, суд зазначає наступне.
Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати пільговий та страховий стаж позивача.
З урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії (переведення з одного виду пенсії на інший) та визначення підстав, за яких призначається пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні, суд дійшов до висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення їй пенсії за вислугу років.
Суд звертає увагу, що відповідно до абз.2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта і владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 384,20 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у призначенні та нарахуванні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні двадцять копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) М.В. Дєєв

Рішення не набрало законної сили 13.05.2019р.

Помічник судді І.В. Калита

З оригіналом згідно

Помічник судді І.В. Калита