Справа № 160/3271/19
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2019-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

13 травня 2019 року Справа № 160/3271/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.
11 квітня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії, з урахування передбачених законодавством України надбавок і підвищень учасникам бойових дій з 14.03.2018.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2019р. у справі № 160/3271/19 провадження було призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому проваджені.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним.
Позивачу 14.03.2018 року призначено пенсію за віком, проте залишена без розгляду вимога Позивача щодо підвищення йому розміру нарахованої пенсії як учаснику бойових дій відповідно до положень частини 4 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту». Позивач не погоджується з даним рішенням Відповідача та просить визнати бездіяльність Відповідача протиправною та зобов`язати здійснити перерахунок пенсії, з урахуванням передбачених законодавством України надбавок і підвищень учасникам бойових дій з 14.03.2018.
03.05.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано, що ОСОБА_1 14.03.2018 р. призначено пенсію за віком на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку по Списку №1. Позивач звернувся до Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням надбавок і підвищень учасникам бойових дій. Листом від 27.03.2018 №2078/К-09 Відповідач повідомив , що до заяви не надано документів які підтверджують статус учасника бойових дій.
З підстав наведених вище Відповідач просить відмовити в позові.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Позивач ОСОБА_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується наявністю у останнього посвідчення відповідного зразка серії НОМЕР_1 , виданого 10.07.1996 р. Долинським районним військовим комісаріатом Кіровоградської області.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 19.03.2019 р. позивач звернувся із заявою про перерахунок пенсії до Металургійного відділу обслуговування громадян (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Листом від 27.03.2019 № 2078/к-09 за підписом начальника Металургійного відділу обслуговування громадян (сервісний, центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 позивача повідомлено, що останній не надав документів, які підтверджують його статус учасника бойових дій, а саме: довідку про участь в бойових діях з зазначенням періоду участі в бойових діях, та, відповідно, перерахунок пенсії не здійснено.
Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з положеннями ст. 3 Конституції України, як Основного Закону України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст.ст. 21, 22 Конституції України - усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Конституційні права і свободи людини і громадянина, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Так, згідно ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі - Закон №3551-ХІІ) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
Порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, а також райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 4 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413, визначено, що підставою для надання особам статусу учасника бойових дій є: для осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, - документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення).
Згідно з пунктом 5 Порядку №413 рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається, зокрема, комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДПтС (далі - комісія), - стосовно осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку.
Для надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзацах другому та третьому пункту 2 цього Порядку, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу чи працювали особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи із зазначених у пункті 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації розташоване безпосередньо у районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками підприємств, установ та організацій подаються на розгляд комісії не раніше ніж через 30 календарних днів після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації чи призначення їх на відповідні посади (абзац 1 пункту 6 Порядку).
Пунктом 8 Порядку передбачено, що у разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особи, зазначені в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, можуть самостійно звернутися до відповідної комісії.
Основними завданнями Комісії є вивчення документів та прийняття рішення щодо надання поліцейським, державним службовцям та іншим працівникам Національної поліції України статусу учасника бойових дій.
Пунктом 4 розділу ІІ вказаного Положення передбачено, що Комісія відмовляє в наданні статусу учасника бойових дій у разі:
відсутності документів, що містять достатні підтвердні докази і є підставою для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни;
надання недостовірних даних про осіб, зазначених у п.1 розд. І цього Положення;
виявлення факту підроблення документів, які є для надання статусу учасника бойових дій, учасника війни;
наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період участі в антитерористичній операції.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що під час вирішення питання щодо наявності підстав для надання статусу учасника бойових дій комісією мають досліджуватися обставини та докази на підтвердження безпосередньої участі особи в антитерористичній операції відповідно до п.4 Порядку.
Таким чином, враховуючи, що обставини, які відповідач вважав безумовною підставою для відмови у наданні статусу учасника бойових дій, не є такими виходячи з наведених вище приписів законодавства, та у оскаржуваному рішенні Комісії відсутні посилання на інші обставини, зокрема такі, що беззаперечно спростовували б твердження особи про її безпосередню участь у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення, суд вважає рішення Відповідача незаконним та необґрунтованим.
З огляду на викладене, позовні вимоги заяви ОСОБА_1 підлягають задоволенню про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії, з урахування передбачених законодавством України надбавок і підвищень учасникам бойових дій з 14.03.2018 року.
Як передбачено ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з тексту заяви про перерахунок пенсії, направленої позивачем Начальнику ГУ ПФУ в Дніпропетровській області ОСОБА_3 та отриманої відповідачем 19.03.2019 р., що підтверджується відповідним штемпелем на примірнику вказаної заяви, позивачем разом із зазначеною заявою було надано відповідачу у якості додатків і копію військового квитка серії НОМЕР_2 на 7 арк., і копію посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_1 на 1 арк.
Будь-яких заперечень з боку відповідача щодо отримання вказаних документів до суду надано не було.
При цьому, як свідчить текст наданої позивачу відповіді на вказане вище звернення від 27.03.2019 р. №2078/к-09, відповідачем, всупереч наведених вище норм чинного законодавства України не було взято до уваги надані позивачем додатки до заяви про перерахунок пенсії (ні військовий квиток серії № НОМЕР_2 , ні посвідчення учасника бойових дій серії № НОМЕР_1 , що мало наслідком допущення відповідачем протиправної бездіяльності в частині незастосування передбачених ч.4 ст.2 ЗУ від 22.10.1993 р. №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пільг учасникам бойових дій.
Також суд зазначає, що жоден документ, на якому у своєму відзиві акцентує увагу суду відповідач, не спростовує доводів позивача щодо підстав звернення з даною позовною заявою, а посилання Головного управління Пенсійного фонду України на кшалт: «надання позивачем посвідчення учасника бойових дій та довідки про період участі в бойових діях не встановленого зразка», або «значення в трудовій книжці позивача та військовому квитку останнього про проходження ОСОБА_1 військової служби в період бойових дій, а не про те, що позивач приймав участь у бойових діях в цей період», як і «невідповідність довідки №4/57 від 13.03.2018 р. військового комісаріату вимогам Порядку №637» є лише припущеннями, не підтвердженими будь-якими належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 73-76 КАС України.
Також відповідачем будь-якими належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 73-76 КАС України не було доведено відсутності у позивача статусу учасника бойових дій як у військовослужбовця Радянської Армії з урахуванням часу проходження військової служби останнім, та з огляду на той факт, що відповідачем безпосередньо у поданому відзиві не заперечується, що у відповідності до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території затвердженому постановою КМУ від 08.02.1994 №63 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що Афганістан віднесено до переліку держав, на території якого в період з квітня 1978 по грудень 1989 року проходили бойові дії.
Щодо позовних вимог про визнання бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпроптеровській області в частині незастосування передбачених ч.4 ст.12 ЗУ ВІД 22.10.1993 №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» пілг учасникам бойових дій при призначенні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 протиправною, суд вважає за необхідне відмовити.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи викладене вище, з метою повного захисту порушених прав позивача ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог, та, враховуючи наявність відповіді відповідача у даній справі, а саме: листа від 27.03.2019 р. №2078/к-09, суд прийшов до висновку про необхідність визнання дій Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області в частині незастосування передбачених частини 4 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» пільг учасникам бойових дій при призначені пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - протиправними.
З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.3ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Щодо заявлених позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України витрат, здійснених останнім на оплату професійної правничої допомоги адвоката Голубка М.В. відповідно до детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд зазначає наступне.
Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до положень ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Розглянувши договір про надання правової допомоги №7 від 15.03.2019 року; ордер на надання правової допомоги, суд зазначає, що дані документи не містять жодного посилання на адміністративну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, а також не відображають суті наданих послуг.
Тобто, матеріали справи, не доводять факту понесення позивачем витрат за складання та подання відповідних процесуальних документів в адміністративній справі № 160/3271/19, підтверджуючих документів щодо оплати професійної правничої допомоги.
Враховуючи те, що наданими до суду документами витрати на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено, суд проходить до висновку про відмову у розподілі судових витрат на професійну правничу допомогу.
Дана правова позиція викладена Верховним судом у додатковій постанові від 08 травня 2018 року по справі № 810/2823/17 (адміністративне провадження №К/9901/7937/18), в якій зазначається, що в жодному документі з наданих Верховному Суду не зазначено номер справи, в якій надавалась відповідна правнича допомога. Кошторис витрат за послуги у касаційній інстанції містить виправлення. Рахунок на оплату послуг від 19 лютого 2018 року та платіжне доручення від 23 лютого 2018 року з призначенням платежу «за послуги правової допомоги згідно Договору № 17/022 від 17 липня 2017 року» підтверджують оплату не ідентифікованих послуг правової допомоги на загальну суму на 15 000 грн.
Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Суд зазначає, що за наявності правових підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу адвокатом, наданого та долученого до матеріалів справи відзиву, що доводить факт надання правничої допомоги адвокатом, надані Суду неналежні документи унеможливлюють вирішення питання про відшкодування витрат на користь Товариства.
На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоводенні вимог про стягнення на користь ОСОБА_1
витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень 00 коп.
Керуючись ст. ст. 242-244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок пенсії, з урахування передбачених законодавством України надбавок і підвищень учасникам бойових дій з 14.03.2018 - задовольнити.
Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області в частині незастосування передбачених частини 4 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» пільг учасникам бойових дій при призначені пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - протиправними.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.О. Жукова