Справа № 520/10870/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 р. Справа № 520/10870/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Горшкова О.О.) від 13.02.2019 року (повний текст рішення складено 20.02.2019р.) по справі № 520/10870/18

за позовом Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Державної міграційної служби України в Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області та Управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати п. 5 (п.п. 5.1-5.3) Наказу ДМС України №324 від 18.12.2017р. про скасування посвідки на постійне проживання позивачу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуваний наказ є протиправним та таким, що суперечать нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано п. 5 (п.п. 5.1-5.3) Наказу ДМС України №324 від 18.12.2017р. про скасування посвідки на постійне проживання позивачу.

Стягнути на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань ДМС України.

Не погодившись із судовим рішенням, ДМС України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що на підставі пункту 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України Про імміграцію рішенням ГІРФО ГУ МВС України в Київській області від 22.06.2004 року позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні. При цьому дозвіл на імміграцію в Україну позивачу не надавався. За наслідком проведеної перевірки встановлено, що відповідно до вказаної законодавчої норми такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні, і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні. У той же час шестимісячний термін для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання згідно вказаної норми сплинув 07.02.2002, тоді як позивач звернувся з такою заявою 26.06.2003 - після спливу, встановленого законом терміну, що не давало підстав для реалізації позивачем свого права на документування посвідкою на постійне проживання, а ГІРФО ГУ МВС України в Київській області підстав на прийняття позитивного рішення про що УДМС України в Київській області правомірно складено висновок. За таких обставин, ДМС України правомірно прийнято оскаржуваний наказ, яким скасовано рішення про видачу позивачу посвідки на постійне проживання.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 26.06.2003 року позивач звернувся до Макарівського РА ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув у 1993 році в Україну з метою працевлаштування і працював на ВАТ Ленінська кузня та після звільнення з роботи залишився проживати в Україні (довідка №883 від 09.06.2003 року).

Керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області на підставі заяви позивача прийнято рішення щодо документування його посвідкою на постійне проживання в Україні відповідно до абз.4 п.4 Прикінцевих Положень Закону України Про імміграцію

25.04.2018 року УГІРФО ГУМВС України в Харківський області документовано позивача посвідкою на постійне проживання в Україні.

23.10.2017 року до УДМС в Київській області надійшов запит № 04/25948 від 06.10.2017 року з ГУ ДМС України в Харківській області щодо перевірки законності оформлення позивачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з його зверненням щодо обміну вищезазначеної посвідки.

Заступником начальника Управління Державної міграційної служби України в Київській області затверджено висновок від 27.10.2017 року про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , в якому зазначено вважав би: цей висновок разом з матеріалами справи про видачу посвідки КВ №8602/47604 від 22.06.2004 громадянину СРВ ОСОБА_1 надіслати до Державної міграційної служби України для підготовки проекту наказу Голови ДМС про скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання та визнання її недійсною.

У вказаному вище висновку зазначено, що заяву позивача про отримання посвідки прийнято після шестимісячного терміну передбаченого приписами абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". Також вказано, що абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" втратив чинність.

ДМС України винесено наказ №324 від 18.12.2017 року про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання, в пункті 5 якого зазначено, що на підставі висновку УДМС у Київській області від 27.10.2017 року стосовно громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 47604 від 22.06.2004 та серії НОМЕР_2 від 25.04.2008 року. Крім того, наказано начальникові ГУДМС у Харківській області Гузю В ОСОБА_2 . за місцем проживання іноземця забезпечити вилучення зазначеної у підпункті 5.2 пункту 2 наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Позивач, не погоджуючись із правомірністю вищевказаного наказу, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для скасування позивачу посвідки на постійне проживання.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про їх обґрунтованість, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Також, згідно п. 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 р. № 321 (далі Порядок №321), посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно п. 7 вищевказаного Порядку, обмін посвідки здійснюється у разі, зокрема, досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства

Згідно з пунктом 4 Розділу V "Прикінцеві положення" України від 07.06.2001 року №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ), вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

За приписами статті 12 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі Порядок №1983), питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктами 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону №2491-ІІІ, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку №1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону №2491-ІІІ. Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Положенням пункту 2.12 розділу ІІ Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 № 681, раніше видана посвідка на постійне проживання скасовується та вилучається територіальним органом або підрозділом ДМС в разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону №2491-ІІІ.

Отже, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є вмотивоване рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

З матеріалів справи вбачається, що позивач прибув до України та з 15.01.1993 року по 15.07.1993 року працював в Акціонерному товаристві Ленінська кузня, а тому відповідно до Закону №2491-ІІІ набув дозволу на імміграцію без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень та отримав посвідку на постійне місце проживання в Україні. При наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2004 році ВГІРФО УМВС України в Київській області проводив перевірку законності залишення позивача на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону №2491-ІІІ, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив і надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

При цьому, у ході розгляду даної справи не встановлено, що за визначений проміжок часу з`явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування підстав для скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Таким чином, доводи ДМС України про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію визначений статтею 12 Закону № 2491-III.

В свою чергу, скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Разом з тим, приймаючи висновок, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, УДМС у Київській області не було вказано жодної з підстав для скасування посвідки позивача на постійне місце проживання в Україні.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 11.07.2018 року по справі № 820/2244/16 та від 26.09.2018 року по справі №820/5777/16

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання ДМС України на те, що на момент звернення позивача положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону № 2491-III, особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію. А відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20.06.2018 року по справі №820/1208/16.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ ДМС України в частині, що стосується позивача, прийнятий з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже позивач проживає на території України і органом який на той час виконував функції щодо прийняття рішень підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, адже орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання посвідки на постійне проживання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний наказ ДМС України в частині, що стосується позивача, є протиправним, а тому підлягає скасуванню у судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не довів законність та обґрунтованість власного рішення, що є предметом оскарження позивачем.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст.77 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування, не довів правомірності оскаржуваного рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 року по справі №520/10870/18 за позовом Громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування наказу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Мельнікова Л.В. Гуцал М.І.
Повний текст постанови виготовлений 07.06.2019 року.