Справа № 360/1862/19
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

03 червня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/1862/19

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Ірметової О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Попової Н.І.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Шарнікової І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, у якій позивач просив суд:

- зобов`язати відповідача Сєвєродонецьку міську раду переглянути заяву про працевлаштування ОСОБА_1 від 19.03.2019 з дотриманням норм ст.18 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та здійснити відповідні заходи з працевлаштування.

Позов обґрунтовано тим, що позивач до 14 березня 1991 року працював на посаді архітектора управління архітектури та містобудування м.Сєвєродонецька, та 14 березня 1991 року наказом № 40/91-к був звільнений по хворобі (була встановлена 2 група інвалідності загального захворювання). При черговому огляду на МСЕК позивачу 05.04.2007 р. встановлена третя група інвалідності безстроково.

Реалізовуючи свої право на працевлаштування на підприємстві, де отримано інвалідність, позивач ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецької міської ради із відповідною заявою 19.03.2019. 22 березня 2019 року позивач отримав від відповідача лист, в якому йому відмовлено у працевлаштування та рекомендовано самостійно моніторити наявність вакантних посад в Сєвєродонецькій міській раді та при їх наявності до конкурсу з їх проведення.

Не погоджуючись з відмовою, позивач ОСОБА_1 звернувся з цього питання до Сєвєродонецької міської прокуратури, та 02.04.2019 отримав листа, в якому зазначено, що відповідно до ст.18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських забезпечення права інваліда на працевлаштування та оплачувану роботу, здійснюється шляхом їх звернення до підприємства, установи. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, з урахування причин інвалідності, з урахуванням побажань інвалідів, наявних у них професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Відмова відповідача в належному розгляді заяви позивача ОСОБА_1 щодо реалізації його права на працевлаштуванні на підприємстві, де він отримав інвалідність, позбавляє його права на працевлаштування, закріплене в ст.18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні та порушує законодавство в цілому.

На підставі викладеного Позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 02 травня 2019 року провадження у справі за даним адміністративним позовом відкрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 23 травня 2019 року (а.с. 1-2).

23 травня 2019 року судове засідання перенесено на 03.06.2019 (а.с. 106).

31 травня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 110-111) в обґрунтування якого зазначено, що згідно зі ст. 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» прийняття на службу в органи місцевого самоврядування на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міською головою, головою районної, районної у місті, обласної ради здійснюється на конкурсній основі. Проведення конкурсу, випробування та стажування при прийнятті на службу органи місцевого самоврядування здійснюється в порядку, визначеному законодавством України про державну службу. Інформація щодо вакантних посад у виконавчих органах Сєвєродонецької міської ради і вимоги до конкурсантів розміщено на офіційному сайті Сєвєродонецької міської ради в розділі «Виконавчі органи»-«Конкурси на заміщення вакантних посад» та надаються документи на участь у конкурсі, якщо освіта та досвід відповідають кваліфікаційним вимогам до кандидатів. На момент звернення ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради 19.03.2019, згідно довідки від 27.05.2019 за № 3190 станом на 19.03.2019 була вакантна посада головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної та договірної роботи міської ради, був оголошений конкурс на дану посаду, прийом документів здійснювався до 18.04.2019.

Згідно ст. 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державі службі зайнятості як безробітна. Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендації МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахування її побажань.

На підставі викладеного представник Відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

03 червня 2019 року від представника Позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 115), в обґрунтування якої зазначено, що Позивач ОСОБА_1 до 14 березня 1991 року працював на посаді архітектора управління архітектури та містобудування м. Сєвєродонецька, та 14 березня 1991 наказом № 40/91-к від 14.03.1991 був звільнений по хворобі (була встановлена 2 група інвалідності загального захворювання встановлена рішенням ВТЕК 14.03.1991, що підтверджується трудовою книжкою БТ-1 №1414931. В програмі реабілітації інваліда № 1173 від 28.11.2007 ОСОБА_1 рекомендована трудова реабілітація, а саме адміністративно-господарський труд, легкий канцелярський труд. Реалізовуючи свої право на працевлаштування на підприємстві, де отримано інвалідність, позивач ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецької міської ради із відповідною заявою 19.03.2019, та 22 березня 2019 року Позивач ОСОБА_1 отримав від відповідача лист, в якому йому відмовлено у працевлаштування та рекомендовано самостійно монітори наявність вакантних посад в Сєвєродонецькій міській раді та при їх наявності до конкурсу з їх проведення. Таким чином відповідач не надав ОСОБА_1 відповідної інформації та не здійснив заходів з працевлаштування.

На підставі викладеного представник Позивача просив суд задовольнити позовні вимоги.

Представник Позивача та Позивач у судове засідання прибули, надали пояснення аналогічні викладеним позові.

Представник відповідача заперечував проти задоволення адміністративного позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 до 14 березня 1991 року працював на посаді архітектора управління архітектури та містобудування м. Сєвєродонецька та був звільнений на підставі наказу №40/91-к від 14.03.1991 (за хворобою), що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 (а.с. 13).

Позивачу було встановлено другу групу інвалідності, причиною інвалідності зазначено «загальне захворювання», що підтверджується довідкою серії ВТЕ-20 №077245 від 14.03.1991 (а.с. 10).

При повторному огляді на МСЕК, Позивачу встановлено третю групу інвалідності безстроково з 01.04.2007, та зроблено висновок про умови та характер праці: протипоказано виражене фізичне та нервово-психологічне напруження, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії НОМЕР_2 СМ №020663 (а.с. 11).

19 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецької міської ради з заявою щодо підбору робочого місця для нього на підприємстві, де настала його інвалідність, з урахуванням письмового звернення з заявою від 14.02.2019 на ім`я начальника Відділу містобудування та архітектури головного архітектора м. Сєвєродонецька, відповідно до якої Позивач просив Відповідача укласти трудовий договір про подовження трудової діяльності (а.с. 15-19, 39-41, 52-57).

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 19.03.2019, Сєвєродонецькою міською радою було надано відповідь листом від 22.03.2019 №1454/У-3063, у якому зазначено, що згідно статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється на конкурсній основі. Також повідомлено, що інформацію щодо вакантних посад у виконавчих органах Сєвєродонецької міської ради і вимог до конкурсантів Позивач може отримати на офіційному сайті Сєвєродонецької міської ради в розділі «Виконавчі органи» - «Конкурси на заміщення вакантних посад» та надати документи на участь в них, у разі якщо його освіта та досвід роботи відповідають кваліфікаційним вимогам до кандидатів (а.с. 20, 89).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Законом, що визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон № 875).

Частиною першою статті 2 Закону № 875, особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17 Закону № 875 з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 18 Закону № 875 забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 19 Закону № 875 встановлено, що для підприємств (об`єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від середньооблікової чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону № 875, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Згідно частини 3 статті 19 Закону № 875 підприємства, установи, організації у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно частини 3 статті 19 Закону № 875 підприємства, установи, організації у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Таким чином, на підприємства, установи, організації у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, покладено обов`язок працевлаштування інвалідів.

Отже, з аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що Закон зобов`язує підприємства, де настала інвалідність особи, забезпечити працевлаштування особи з інвалідністю шляхом створення робочих місць для інвалідів, з урахуванням стану здоров`я, здібностей і професійних навичок інвалідів, направлених на підприємство органами з їх працевлаштування або у разі їх особистого звернення.

Крім того, відповідно до статті 172 Кодексу Законів про працю України, у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Тобто, законодавством також покладено обов`язок на роботодавця сприяти працевлаштуванню особи з інвалідністю, в тому числі у разі необхідності надавати інформацію щодо вакантних місць, на які можливо працевлаштувати особу з інвалідністю.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно із ч.ч. 1, 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що фактично Позивач звернувся до Відповідача за допомогою у сприянні реалізації свого права на працевлаштування, як особа з інвалідністю.

Проте, Сєвєродонецькою міською радою не вжито жодних заходів щодо сприянню ОСОБА_1 у реалізації права на працевлаштування, як особі з інвалідністю, зокрема, у листі відповіді від 22.03.2019 №1454/У-3063 Відповідачем не наведено перелік вакантних посад, на які можливо працевлаштувати особу з інвалідністю, прийняття на які здійснюється на конкурсній основі, також не роз`яснено процедуру проведення конкурсу на зайняття вакантної посади та порядок прийняття на такі посади, вимоги до осіб, які претендують на зайняття вакантної посади на службі в органах місцевого самоврядування, тощо.

Також, відповідно до статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Суд зазначає, що Відповідачем не запропоновано Позивачу реалізувати своє право на працевлаштування, шляхом прийняття на посаду в орган місцевого самоврядування на вакантну посаду, щодо якої не передбачено проведення конкурсу, та не наведено перелік таких посад.

Крім того, відповідно до статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», за рішенням органу місцевого самоврядування створюється кадровий резерв для зайняття посад і просування по службі, який затверджується сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради. До кадрового резерву зараховуються особи, які виявили бажання зайняти посаду в органах місцевого самоврядування і мають відповідну кваліфікацію та освіту або здобувають її.

Порядок формування та ведення кадрового резерву посадових осіб визначається відповідною радою.

Примірний порядок формування кадрового резерву розробляється і затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24.10.2001 №1386 затверджено Типовий порядок формування кадрового резерву в органах місцевого самоврядування (далі Типовий порядок №1386).

Відповідно до пункту 1 Типового порядку №1386, кадровий резерв для зайняття посад і просування по службі створюється за рішенням органу місцевого самоврядування. Формування кадрового резерву передбачає добір працівників, які: спроможні запроваджувати демократичні цінності правової держави та громадянського суспільства, відстоювати права людини і громадянина; мають професійні навички, що ґрунтуються на сучасних спеціальних знаннях і аналітичних здібностях, для прийняття та успішного виконання управлінських рішень.

Пунктом 3 Типового порядку №1386 визначено, що до кадрового резерву зараховуються особи, які виявили бажання зайняти посаду в органах місцевого самоврядування, мають відповідну кваліфікацію та освіту або здобувають її.

Зарахування до кадрового резерву проводиться за згодою особи, яка виявила бажання зайняти посаду в органах місцевого самоврядування. Про зарахування до кадрового резерву повідомляється керівництво за місцем роботи такої особи.

Згідно із абзацом 2 пункту 4 Типового порядку №1386 на посади інших працівників органів місцевого самоврядування кадровий резерв формується з такого розрахунку: на посади керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах рад та на посади керівників відділів, управлінь виконавчого апарату районної і обласної ради - не менше двох осіб; на посади спеціалістів цих органів - не менше однієї особи з урахуванням фактичної потреби, про що складаються списки осіб, зарахованих до кадрового резерву.

Абзацом першим пункту 11 Типового порядку №1386 якщо посада, до кадрового резерву на яку зараховано працівника, стає вакантною, він, за наявності рівних даних, має переважне право на її заміщення під час проведення конкурсу.

Як встановлено судом ОСОБА_1 , до настання інвалідності, працював в Управлінні архітектури та містобудування Сєвєродонецької міської ради на посаді архітектора, а тому він має відповідну кваліфікацію та освіту, що надають йому право, у разі бажання, на зарахування до кадрового резерву.

Таким чином, Відповідач не був позбавлений можливості сприяти Позивачу у реалізації його права на працевлаштування, шляхом надання пропозиції ОСОБА_1 щодо його зарахування до кадрового резерву в Сєвєродонецькій міській раді.

Отже, Відповідачем не здійснено жодних заходів з працевлаштування особи з інвалідністю, чим було порушено вимоги Закону №875-ХІІ та Кодексу Законів про працю України.

Таким чином, суд вважає, що Відповідач при розгляді звернення Позивача щодо реалізації його права на працевлаштування діяв не добросовісно, без урахування усіх обставин, що мають значення для вчинення певних дій, та діяв не в спосіб, що визначений Конституцією та законами України, та без дотримання вимог Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, та фактично порушив право Позивача на належний розгляд звернення щодо його працевлаштування.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Відповідача здійснити відповідні заходи з працевлаштування, суд зазначає таке.

Під час судового засідання позивач зазначив, що бажав поновити працювати на посаді, з якої був звільнений за станом здоров`я. Враховуючи зазначене, суд виходить з наступним законодавчих актів, що регулюють питання про проходження служби в органам місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» служба в органах місцевого самоврядування це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом. Посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Статтею 5 цього Закону передбачено, що право на службу в органах місцевого самоврядування мають громадяни України незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території.

Статтею 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», право на службу в органах місцевого самоврядування мають громадяни України незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, терміну проживання на відповідній території. На посаду можуть бути призначені особи, які мають відповідну освіту і професійну підготовку, володіють державною мовою та регіональними мовами в обсягах, достатніх для виконання службових обов`язків відповідно до вимог статті 11 Закону України "Про засади державної мовної політики".

Відповідно до статті 10 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється, зокрема, на посади керівника секретаріату (керуючого справами) районної, обласної ради, керуючого справами виконавчого апарату обласних і районних рад, керівників відділів, управлінь та інших працівників органів місцевого самоврядування шляхом призначення відповідно сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Проведення конкурсу, випробування та стажування при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється в порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішеннях по справах Клас та інші проти Німеччини, Фадєєва проти Росії, Єрузалем проти Австрії Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Суд зазначає, що в даному випадку Сєвєродонецька міська рада як роботодавець має виключну компетенцію у питаннях прийняття на службу на вакантні посади, відповідно до вимог та з дотриманням відповідної процедури, визначених діючим законодавством.

Таким чином, суд не може підміняти своїм рішенням повноваження Відповідача як роботодавця, оскільки у разі прийняття судом рішення про призначення Позивача на посаду, на яку відповідно до діючого законодавства передбачено проведення конкурсу, це призведе до порушення діючого законодавства та процедури прийняття осіб на службу в органи місцевого самоврядування, а також може призвести до порушення принципу рівності осіб у правах, внаслідок порушення прав та інтересів інших осіб, які б могли претендувати на зайняття таких посад.

Отже, позовні вимоги про зобов`язання Відповідача здійснити відповідні заходи з працевлаштування є необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України визначені конкретні способи судового захисту.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки судом встановлено, що Відповідач фактично не здійснено належного розгляду заяви ОСОБА_1 щодо реалізації його права на працевлаштування, суд вважає за необхідне обрати такий спосіб захисту порушеного права позивача як прийняття рішення про визнання протиправним дії Сєвєродонецької міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 19.03.2019 з дотриманням вимог Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні та зобов`язання повторно розглянути зазначену заяву.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з обранням належного способу захисту порушеного права позивача.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою суду від 02 травня 2019 року відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення рішення у справі (а.с. 1-2).

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача у розмірі 384,20 грн та з Позивача у розмірі 384,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 8, 9, 69, 94, 158-163, 186, 267 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним дії Сєвєродонецької міської ради щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 19.03.2019 з дотриманням вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Зобов`язати Сєвєродонецьку міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.03.2019 та надати відповідь, з урахуванням правової позиції суду.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ) до Державного бюджету України (за банківськими реквізитами: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, рахунок отримувача 6001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 384,20 грн (триста вісімдесят чотири грн. 20 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сєвєродонецької міської ради (93404, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, бул. Дружби Народов, буд. 32, ) до Державного бюджету України (за банківськими реквізитами: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, рахунок отримувача 6001, код класифікації доходів бюджету 22030106) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 384,20 грн (триста вісімдесят чотири грн. 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено та підписано 07 червня 2019 року.

Суддя О.В. Ірметова