Справа № 520/10729/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-06-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 р.Справа № 520/10729/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Калитки О. М. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

позивач ОСОБА_1

представник відповідача Гнатенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В., м. Харків, повний текст складено 18.03.19 року по справі № 520/10729/18

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області

про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області (далі по тексту - ВК Ізюмської МР Харківської області, відповідач), у якому просив суд:

-визнати протиправними дії Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, які полягають в умисному не виконанні, у грудні 2012 року, постанови від 18.12.2012 року Борівського районного суду Харківської області в частині поновлення його на посаді першого заступника міського голови з питань управління житлово-комунального господарства, котра підлягала негайному виконанню, що призвело до не проведення звільнення у грудні 2012 року з виборної посади в зв`язку із закінченням строку повноважень Ізюмської міської ради 5 скликання та не виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів;

-визнати протиправними дії Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, які полягають у не розгляді по суті його звернення від 12.11.2018 року щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів, в зв`язку з поновленням Ізюмським міськрайонним судом Харківської області рішенням від 14 червня 2018 року, яке набрало законної сили на підставі постанови від 24 жовтня 2018 року, його права на отримання пенсії з жовтня 2011 року, у відповідності до вимог Закону України "Про державну службу";

-визнати неправомірною, викладену у листі №Ш-2065/2242 від 16.11.2018 року, відмову Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області у виплаті одноразової грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів, в зв`язку з поновленням Ізюмським міськрайонним судом Харківської області рішенням від 14 червня 2018 року, яке набрало законної сили на підставі постанови від 24 жовтня 2018 року, його права на отримання пенсії з жовтня 2011 року, у відповідності до вимог Закону України "Про державну службу";

-стягнути з Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів у сумі 26607,50 грн. (двадцять шість тисяч шістсот сім грн. 50 коп.);

-зобов`язати Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області, у встановлений судом термін, подати звіт про виконання прийнятого рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_1 ) грошову допомогу у розмірі десяти місячних посадових окладів відповідно до ч. 11 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

В іншій частині вимог позов залишено без задоволення.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, стверджує, що станом на 18.12.2012 року позивач мав 6 років 7 місяців 15 днів стажу на виборній посаді 4 категорії, що свідчить про відсутність 10 років стажу на посадах в органах місцевого самоврядування чи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців. З огляду на викладені обставини, вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на викладені доводи, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Звертає увагу на те, що стаж його роботи в органах місцевого самоврядування станом на 21 вересня 2015 року складає 15 років 07 місяців 20 днів, що підтверджується судовими рішеннями, що набрали законної сили. Таким чином, стаж роботи в органах місцевого самоврядування станом на 18.12.2012 року складає 12 років 9 місяців 17 днів, а станом на 17.10.2011 року (час досягнення пенсійного віку) - 11 років 8 місяців 16 днів. З викладених підстав вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає поверненню, оскільки її подання є зловживанням відповідачем своїми процесуальними правами.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що за розпорядженням міського голови № 98-К від 04.05.2006 року, позивач був призначений, на посаду першого заступника міського голови з питань управління житлово-комунального господарства.

Із долучених до матеріалів справи документів встановлено, що постановою Борівського районного суду Харківської області від 18.12.2012 року по справі № 2-А/2005/33/12 рішення Ізюмської міської ради Харківської області №2551 від 12.09.2008 року "Про звільнення першого заступника міського голови з питань управління житлово-комунального господарства ОСОБА_1 " визнано незаконним та скасовано, поновлено на посаді першого заступника міського голови з питань управління житлово-комунального господарства.

Після отримання вказаного судового рішення, позивач звернувся до Ізюмського міського голови з відповідною заявою від 26.12.2012 року, про поновлення його на посаді на підставі постанови Борівського районного суду Харківської області від 18.12.2012 року.

Ізюмський міський голова листом №376 від 21.01.2013 року відмовив у поновленні позивача на посаді першого заступника міського голови та у негайному виконанні вказаного постанови від 18.12.2012 року Борівського районного суду.

Рішенням Ізюмської міської ради Харківської області від 26 червня 2015 року № 3051 "Про виконання рішення Борівського районного суду" позивача поновлено на посаді першого заступника Ізюмського міського голови з питань житлово - комунального господарства з 31 липня 2008 року.

11 вересня 2015 року рішенням Ізюмської міської ради № 3174 внесено зміни до структури виконавчого комітету Ізюмської міської ради та введено посаду першого заступника міського голови з питань житлово - комунального господарства та визначено, що строк повноважень позивача, як першого заступника Ізюмського міського голови з питань управління житлово - комунального господарства, закінчується терміном повноважень Ізюмської міської ради 6 скликання.

21 вересня 2015 року на підставі цього рішення за порядковим номером 42 був внесений запис до трудової книжки позивача про недійсність запису № 37 про його звільнення з 31 липня 2008 року.

Ізюмська міська рада 6 скликання припинила свої повноваження 10 листопада 2015 року.

17 листопада 2015 року позивача звільнено з посади першого заступника Ізюмського міського голови з питань житлово-комунального господарства у зв`язку із закінченням строку повноважень Ізюмської міської ради 6 скликання.

09.02.2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів. За результатами розгляду вказаного звернення позивачеві надана відповідь від 16.02.2015 року № Ш-185/106, у якій вказано, що станом на 16.02.2015 року до Борівського районного суду подано заяву про надання роз`яснень щодо виконання рішення суду від 18.12.2012 року, після отримання яких рішення суду першої інстанції буде виконано.

12.10.2018 року позивач звернувся з відповідною заявою до відповідача, за результатами розгляду якої листом від 16.11.2018 року № Ш-2065/2242 позивачеві з посиланням на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 31.10.2018 року у справі № 623/1594/17 відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Не погодившись із зазначеними діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення судового контролю, стягнення з відповідача грошової допомоги у розмірі 26607,50 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вказана допомога ще не нарахована, а суд не вправі втручатися у дискреційні повноваження відповідача, а також з відсутності підстав вважати, що відповідачем не буде виконано рішення суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання ВК Ізюмської міської ради Харківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних посадових окладів відповідно до ч. 11 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", суд першої інстанції виходив з того, що на дату досягнення пенсійного віку позивач мав необхідний стаж для отримання грошової допомоги, тому станом на грудень 2012 року були наявні всі підстави для виплати позивачу передбаченої ч. 11 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про державну службу" передбачено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Грошова допомога є одноразовою і входить до матеріального та соціально-побутового забезпечення державних службовців і є складовою частиною трудового договору (контракту), (розділ VII зазначеного Закону).

За приписами частини 13 статті 37 Закону України "Про державну службу" , державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Відповідно до ч. 11 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" у разі звільнення з роботи в органах місцевого самоврядування у зв`язку з виходом на пенсію посадовим особам місцевого самоврядування виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів за наявності не менше 10 років стажу на посадах в органах місцевого самоврядування чи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців" (в редакції чинній на час спірних правовідносин).

Згідно рішення Конституційного суду України від 26 листопада 2013 року №11-рп/2013 грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів виплачується державному службовцю за умов виходу на пенсію з посади державного службовця та наявності страхового стажу, у тому числі стажу державної служби не менше 10 років. Жодних додаткових умов для виплати грошової допомоги державному службовцю у разі виходу його на пенсію в частині тринадцятій статті 37 Закону №3723 не встановлено.

Тобто, грошова допомога, передбачена вказаним законодавчим положенням, має разовий характер. Право на її одержання повязане з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця та припиненням цієї роботи у звязку з виходом на пенсію державного службовця.

Отже, державний службовець за наявності стажу державної служби не менше 10 років і страхового стажу, передбаченого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», має право на отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, яке не пов`язане з досягненням пенсійного віку, визначеного ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-XII чи будь-якими іншими умовами.

Аналогічна правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, зокрема, в постанові від 03.06.2014 року № 21-22а14, що в силу положень ч.5 ст.242 КАС враховується судом апеляційної інстанції.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вiд 23.02.2006р. №3477-IV, є джерелом права, також свідчить про недопустимість обмеження прав осіб на передбачені законом виплати.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 15.10.2009 у справі "Комнацький проти України" вказав, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04.11.1950р. №ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод").

Відповідно ж до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України", якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, що Рішенням Ізюмського міськрайонного суду від 14.06.2018 року у справі 623/2002/16, яке залишено в силі постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2018 року, встановлено, що станом на 21 вересня 2015 року стаж роботи позивача в органах місцевого самоврядування складає 15 років 07 місяців 20 днів.

Постановою від 20 січня 2015 року Ізюмського міськрайонного суду Харківської області по справі №623/4287/14-а, яка набрала законної сили на підставі ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2015 року, встановлено, що час протягом якого позивач не працював у зв`язку з незаконним відстороненням від роботи (посади) зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу та враховується при призначенні пенсії.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява №40450/04), зазначив, що Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої договірної Сторони дозволяла, щоб ... обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтована тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Враховуючи, що при призначенні ОСОБА_1 , в травні 2006 року, на посаду першого заступника міського голови з питань управління житлово- комунального господарства, стаж служби в органах місцевого самоврядування складав 8 років 3 місяці (розпорядження міського голови №98-К від 04.05.2006 року), то з огляду на наведені вимоги законодавства України та судове рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20.05.2015 року, станом на грудень 2012 року його стаж служби в органах місцевого самоврядування становив 14 років і 10 місяців.

З огляду наведене, колегія суддів вважає хибними доводи апелянта про те, що станом на 18.12.2012 року позивач мав 6 років 7 місяців 15 днів стажу на виборній посаді 4 категорії, що свідчить про відсутність 10 років стажу на посадах в органах місцевого самоврядування чи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Зокрема, колегія суддів вказує на те, що згідно зазначених судових рішень на час досягнення пенсійного віку (17.10.2011 р . ) позивач перебував у трудових відносинах з виконавчим комітетом Ізюмської міської ради та працював на посаді першого заступника міського голови з питань управління житлово-комунального господарства, що підтверджується записами № 36 та № 42 у його трудовій книжці.

Проте, оскільки станом на 17.10.2011 року позивач фактично не працював на посаді, що дає право на отримання пенсії державного службовця, внаслідок незаконного звільнення 12 вересня 2008 року, тому не мав можливості звернутися за призначенням пенсії у відповідності до вимог Закону України "Про державну службу".

Так, поновлення позивача на посаді першого заступника міського голови з питань управління житлово-комунального господарства, на виконання постанови Борівського районного суду Харківської області від 18.12.2012 р., здійснено виконавчим комітетом Ізюмської міської ради, лише у вересні 2015 р., що унеможливило звернення у грудні 2012 року, до Ізюмського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, про призначення пенсії, у відповідності до Закону України "Про державну службу".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що на дату досягнення пенсійного віку позивач мав необхідний стаж для отримання грошової допомоги.

Крім того, на виконання постанови Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20.01.2015 р. по справі 623/4287/14-а, яка набрала законної сили на підставі ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2015 р. Управлінням Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області було здійснено перерахунок та виплату пенсії з урахуванням вимог ст. 7 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" періоду з 12.09.2008 р. по 01.12.2009 р. до загального стажу, що дає право на отримання пенсії.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що станом на грудень 2012 року були наявні всі підстави для виплати позивачу передбаченої ч. 11 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Також, колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР встановлює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону, основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Проаналізувавши зміст статті 233 КЗпП України, колегія суддів вважає, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

З огляду на зазначені норми, колегія суддів приходить до висновку, що в розумінні положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів, яка підлягала до виплати державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років, є державною гарантією, яка встановлювалась Законом України «Про державну службу» на момент виходу позивача на пенсію.

Така грошова допомога охоплюється поняттям заробітної плати, яка підлягає виплаті незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування такої грошової допомоги.

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у статті 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для характеристики статусу особи, яка має право на таку доплату, використовується термін «державний службовець», що додатково підтверджує належність такої грошової доплати до складової заробітної плати.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що оскільки грошова допомога при звільненні державного службовця у зв`язку з виходом на пенсію є частиною заробітної плати, звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 25 червня 2018 року, справа №826/27427/15, адміністративне провадження №К/9901/1752/18

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вказує на дотримання позивачем строків звернення до суду з даним адміністративним позовом, а також на безпідставність зазначених доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області, не нарахувавши та не виплативши ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти місячних посадових окладів відповідно до ч. 11 ст. 21 ЗУ "Про службу в органах місцевого самоврядування", діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, без дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно з ч.1ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Надаючи правову оцінку належності обраного способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).

Таким чином, враховуючи право позивача на отримання зазначеної грошової допомоги та необхідності захистити його права та охоронювані законом інтереси, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу у розмірі десяти місячних посадових окладів відповідно до ч. 11 ст. 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

З приводу вимог апеляційної скарги про скасування судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки апеляційна скарга не містить жодних доводів з даного приводу.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 року по справі № 520/10729/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова О.М. Калитка
Повний текст постанови складено 10.06.2019 року