Справа № 820/4281/17
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 р. Справа № 820/4281/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О., м. Харків по справі № 820/4281/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Харківській області

про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі по тексту - ГТУЮ у Харківській області, відповідач), в якому просить суд:

- визнати незаконними дії Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо відмови у задоволенні запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 07.08.2017;

- зобов`язати Головне територіальне управління юстиції у Харківській області надати доступ до публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 07.08.2017, а саме: надіслати на електронну адресу ОСОБА_1 копії матеріалів службового розслідування, що проводилося відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3 у період з 10 по 23 листопада 2015 року;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Харківській області (61001, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16, ) на користь ОСОБА_1 судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 7040,00 грн.;

- у разі задоволення позову та у відповідності до статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України встановити судовий контроль за виконанням рішення, встановивши строк для подачі звіту про виконання судового рішення.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 по справі № 820/4281/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано незаконною відмову Головного територіального управління юстиції у Харківській області у задоволенні запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 07.08.2017.

Зобов`язано Головне територіальне управління юстиції у Харківській області повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 07.08.2017.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 апеляційні скарги позивача та відповідача залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 28.11.2018 касаційну скаргу відповідача задоволено, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

У даній постанові судом касаційної інстанції зазначено, що висновок про визнання незаконною відмови ГТУЮ в Харківській області у задоволенні запиту на публічну інформацію ОСОБА_1 від 07.08.2017 та зобов`язання відповідача повторно розглянути цей запит зроблено судами першої та апеляційної інстанцій без дослідження матеріалів справи та без посилань на норми діючого законодавства, зокрема, щодо правового статусу запитуваної інформації відповідно до ст.9 Закону України «Про публічну інформацію», встановлення суспільного інтересу до запитуваної інформації, можливості поширення такої інформації при узгодженні такого поширення згідно з частиною 2 статті 6 цього Закону.

Відповідно до ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Отже, в даному апеляційному провадженні справа розглядається з урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 по справі № 820/4281/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано дії Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо відмови у задоволенні запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 07.08.2017 незаконними.

Зобов`язано Головне територіальне управління юстиції у Харківській області надати доступ до публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 07.08.2017, а саме: надіслати на електронну адресу ОСОБА_1 копії матеріалів службового розслідування, що проводилося відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3 у період з 10 по 23 листопада 2015 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Харківській області (61001, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ) судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 7040,00 (сім тисяч сорок гривень) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 по справі № 820/4281/17 в частині задоволення позовних вимог, закрити провадження у справі на підставі ч.1 ст.319 КАС України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права (невирішення клопотання відповідача про закриття провадження у справі ані окремим процесуальним документом, ані під час прийняття оскаржуваного рішення; порушення строку розгляду справи, встановленого ст.258 КАС України). Пояснив, що запитувані позивачем матеріали службового розслідування зберігаються у відповідача в паперовому вигляді загальним обсягом 222 аркуші, а, отже, оскільки матеріали службового розслідування в електронному вигляді не створювались, надання запитуваної інформації потребувало б її створення в інший спосіб - в електронній формі шляхом відповідного сканування та комп`ютерної обробки. Таким чином, відповідачем на підставі п.1 ч.1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", з урахуванням пп.1.2 п.1 наказу ГТУЮ у Харківській області від 25.05.2015 № 291/4 «Питання виконання Закону України «Про доступ до публічної інформації» відмовлено у наданні запитуваної інформації (відповідач не володіє і не зобов`язаний володіти інформацією, щодо якої було зроблено запит). Відповідь надано позивачу 11.08.2017 у відповідності до вимог ч.4 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" у письмовій формі шляхом направлення письмової відповіді на абонентську скриньку ОСОБА_1 та в копії на електронну адресу. Крім того, на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2017 по справі № 820/4281/17, яка була залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017, Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області повторно розглянуто запит ОСОБА_1 на доступ до публічної інформації від 07.08.2017. У відповідності до наказу ГТУЮ у Харківській області від 14.09.2017 № 286/3, яким затверджено розмір фактичних витрат на копіювання або друк документів, та порядок відшкодування цих витрат, позивачеві безоплатно надана запитувана інформація на 10 аркушах, та запропоновано здійснити оплату фактичних витрат, пов`язаних з копіюванням або друком решти документів, що надаються за запитом. Оскільки позивачем не було надано доказів оплати наданого рахунку, відповідачем було прийнято рішення про відмову в задоволенні запиту відповідно до п.3 ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідь надано 07.02.2018. Враховуючи, що позивачем це рішення не оскаржено в судовому порядку, можливо дійти висновку, що позивач з ним погодився. З огляду на викладене, вважає, що відповідачем були виправлені оскаржувані порушення - повторно розглянуто запит заявника та надіслано запитувану інформацію на 10 аркушах безоплатно, щодо решти повідомлено про необхідність здійснення оплати витрат на копіювання та друк. Отже, на думку відповідача, наявні підстави для закриття провадження у справі, передбачені п.8 ч.1 ст.238, ч.1 ст.319 КАС України.

Зазначив, що вимога позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу є безпідставною, оскільки види допомоги, які, згідно з наданою позивачем калькуляцією-розрахунком, надавались ОСОБА_1 його представником (підготовка позову, складання пояснень, надання консультацій, вивчення документів) не підпадають під перелік витрат, які підлягають компенсації згідно із Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу цивільних та адміністративних справах». Крім того, представником позивача не надано доказів фактичних витрат часу, вказаних у калькуляції-розрахунку. Вважає, що розмір витрат, заявлений позивачем до стягнення, не є розумним та співрозмірним з предметом позову та складністю справи, не підтверджений належними доказами, тому не підлягає стягненню на користь позивача.

Представник позивача в надісланому до суду письмовому відзиві просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що відсутність у відповідача електронних копій запитуваних документів, у яких міститься вже створена публічна інформація, не є законною підставою для відмови у задоволенні запиту про надання публічної інформації, оскільки виготовлення копій раніше створених документів не є створенням нової інформації. Стверджує, що запитувана позивачем інформація не є конфіденційною та могла стати об`єктом суспільного інтересу, оскільки її поширення сприяє викриттю недоліків у роботі органу державної влади та виявленню неналежного виконання своїх обов`язків державними службовцями. Крім того, норма ч.7 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» прямо забороняє розпоряднику інформації відмовляти в доступі до документу, оскільки обмеженню підлягає інформація (яку відповідач може вилучити шляхом ретушування або іншим способом), а не документ. Відповідач у листі від 11.08.2017 не зазначив, що запитувана інформація є конфіденційною, таємною або службовою. Враховуючи викладене, відповідачем було протиправно відмовлено у наданні запитуваної інформації. Твердження відповідача про втручання суду у дискреційні повноваження ГТУЮ у Харківській області у зв`язку із задоволенням позовної вимоги про зобов`язання надати доступ до запитуваної інформації, є безпідставними, а обраний судом спосіб захисту прав позивача - належним та ефективним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 07.08.2017 звернувся до ГТУЮ у Харківській області із запитом про отримання публічної інформації, в якому просив надати копії матеріалів службового розслідування, що проводилось відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_3 у період з 10 по 23 листопада 2015 року. Відповідь позивач просив надіслати на електронну адресу, вказану в запиті.

Головне територіальне управління юстиції у Харківській області своїм листом від 11.08.2017 повідомило позивача, що матеріали службового розслідування складаються з 222 аркушів, а копії матеріалів запитуваного службового розслідування у електронному вигляді не створювались. Також відповідачем вказано, що в даному випадку виготовлення електронних копій запитуваних документів є тотожним поняттю "створення нової інформації" або "створення інформації в інший спосіб".

На підставі пункту першого частини першої статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідачем відмовлено позивачу в наданні запитуваної інформації в частині надання електронною поштою копії матеріалів службового розслідування (обсягом 222 аркуші) у зв`язку із тим, що ГТУЮ у Харківській області не володіє і не зобов`язано відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої позивачем зроблено запит.

Не погодившись із діями відповідача щодо відмови у наданні запитуваної інформації засобами електронного зв`язку, позивач звернувся до суду із даним позовом про визнання незаконними дій ГТУЮ у Харківській області щодо відмови у задоволенні запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 07.08.2017, зобов`язання відповідача надати доступ до публічної інформації на вказаний запит, а саме надіслати на електронну адресу ОСОБА_1 копії матеріалів службового розслідування, що проводилося відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3 у період з 10 по 23 листопада 2015 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем протиправно відмовлено у задоволенні запиту позивача від 07.08.2017 на отримання публічної інформації з посиланням на відсутність у відповідача запитуваних документів у електронному вигляді. Запитувані позивачем документи щодо службового розслідування ОСОБА_3 не містять службової інформації, яка не може бути надана в силу ч. 1 ст. 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації", тому відсутні перешкоди для надання цих документів позивачеві. При цьому, належним та ефективним способом захисту прав позивача у спірних відносинах є зобов`язання ГТУЮ у Харківській області надати доступ до публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 07.08.2017, а саме: надіслати на електронну адресу позивача копії матеріалів вищезазначеного службового розслідування.

Відмовляючи в задоволенні вимог про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Згідно з статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України «Про інформацію» ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений положеннями Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (далі по тексту - Закон № 2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єкта владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 5 Закону № 2939-VI гарантує, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 19 Закону № 2939-VI письмовий запит подається в довільній формі, проте повинен містити ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

З наведеного вище вбачається, що особа має право обирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, зокрема, електронну форму, оскільки наявність такого права обумовлена можливістю зазначення в запиті лише електронної адреси.

За приписами п.1 ч.1 ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Положеннями ст.14 Закону № 2939-VI на розпорядників публічної інформації покладені обов`язки, зокрема, оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення; надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.

Відповідно до частини 4 статті 13 Закону № 2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акту, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Статтею 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Вказаний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідачем листом від 11.08.2017 відмовлено ОСОБА_1 у наданні доступу до публічної інформації з посиланням на п.1 ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки матеріали службового розслідування відносно заступника начальника ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_3 в кількості 222 арк. зберігаються на паперових носіях, копії матеріалів службового розслідування в електронному вигляді не створювались, тому запитувана інформація потребує створення її в інший спосіб.

Разом з тим, з аналізу ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» випливає, що визначальною ознакою для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях і знаходилася у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованості" і є публічною. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 по справі № 820/4261/17, від 31.07.2018 по справі № 820/4263/17, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

Враховуючи, що документи, які запитувались позивачем - матеріали службового розслідування відносно ОСОБА_3 - перебували у готовому вигляді в Головному територіальному управлінні юстиції у Харківській області, та для надання їх позивачеві не потребували жодної іншої операції, крім сканування (копіювання в електронну форму), колегія суддів приходить до висновку, що запитувана інформація не потребувала створення.

Посилання відповідача на те, що запитувані матеріали службового розслідування не створені у електронному вигляді, а відображені та задокументовані лише на паперових носіях, а тому надання інформації в електронному вигляді на запит позивача потребував створення нового документа, колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку відбувається не створення нового документа, а перетворення його із паперового носія в електронний документ шляхом сканування без спотворення та без зміни цієї інформації.

Отже, відмова відповідача у наданні інформації з посиланням на п.1 ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» лише через те, що запитувана інформація зберігається в паперовому вигляді, є безпідставною.

З огляду на викладене, а також беручи до уваги положення ч.4 ст.13 Закону № 2939-VI, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на пп.1.2 п.1 наказу ГТУЮ у Харківській області від 25.05.2015 № 291/4 «Питання виконання Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідно до якої ГТУЮ у Харківській області не є розпорядником інформації за запитами стосовно інформації, яка може бути отримана шляхом аналітичної обробки даних або потребує створення в інший спосіб, оскільки в даному випадку запитувана інформація створення не потребує.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає також інформацію з обмеженим доступом та підстави, за якими розпорядник інформації може обмежити доступ до інформації.

Так, статтею 6 Закону № 2939-VI встановлено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Частиною 2 вказаної норми передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошення інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Таким чином, наявність підстав для відмови в наданні інформації з огляду на віднесення її до інформації з обмеженим доступом, може бути встановлена лише шляхом застосування «трискладового тесту», закріпленого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.

Відмова в наданні інформації є обґрунтованою лише у разі, якщо розпорядник на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію. В іншому випадку така відмова надати запитувану інформацію є необґрунтованою та такою, що суперечить Закону.

Проте, вказаних підстав у листі Головного територіального управління юстиції у Харківській області не було наведено.

Єдиною підставою для відмови в наданні інформації, згідно з листом ГТУЮ у Харківській області від 11.08.2017, слугувало те, що запитувані матеріали службового розслідування не створювались в електронному вигляді, тому запитувана інформація потребує її створення в інший спосіб.

Зазначений лист відповідача не містить вказівки на те, яким саме законним інтересам буде завдано шкоду у разі надання позивачу інформації і чому обмеження доступу до інформації відповідає таким інтересам; в чому саме ця шкода полягає і в чому полягає її істотність; не зазначено причинно-наслідкового зв`язку між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Отже, відповідач не застосував при наданні відповіді вимоги "трискладового тесту".

Таким чином, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що зазначена інформація є службовою або з обмеженим доступом, або містить державну таємницю.

Крім того, відповідно до частини 7 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" обмеженню підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

У такому випадку копія документа повинна надаватися у звичайному порядку, при цьому інформація, доступ до якої обмежено, вилучається шляхом ретушування або іншим способом на вибір розпорядника інформації.

З огляду на наведене, слід дійти висновку, що Закон України "Про доступ до публічної інформації" забороняє розпоряднику інформації відмовляти у доступі до документу, натомість наділяючи розпорядника інформації правом визначення обсягів інформації, що надається.

Вирішальним моментом для повного та всебічного вирішення даного спору є встановлення, чи відноситься запитувана позивачем інформація до службової.

Так, приписами статті 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що до службової може бути віднесена інформація, що:

1) міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, зокрема, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішення;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

При цьому відповідність одному із зазначених пунктів не створює обов`язку автоматичного віднесення інформації до службової.

Стаття 9 вказаного Закону передбачає, що така інформація може бути віднесена до службової. Тобто інформація, що міститься у будь-якій доповідній записці, не повинна автоматично мати статус "для службового користування". Це можливо у разі, якщо застосування "трискладового тесту" засвідчило наявність підстав для обмеження доступу до неї.

Відмовляючи у доступі до інформації з мотивів того, що вона є службовою, розпорядник інформації має вказати, до якої з визначених частиною першою статті 9 Закону категорій належить ця інформація. Якщо інформація не належить до жодної з визначених цим положенням категорій, доступ до неї не може обмежуватись на підставі того, що вона є службовою.

Як зазначалось вище, відповідач не визначив запитувану інформацію як службову, та, відповідно, не вказав, до якої з категорії згідно з ч.1 ст.9 Закону № 2939-VI належить запитувана інформація.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивачем запитувались у відповідача документи, а саме: матеріали службового розслідування складеного стосовно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3

Слід вказати, що відповідно до статті 1 Закону України "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну службу" одним із принципів державної служби є прозорість, тобто відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України.

Статтею 4 Закону України "Про державну службу" визначено, що одним із принципів державної служби є прозорість, тобто відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України.

Отже, будь-яка інформація, що пов`язана із здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій, не може бути обмежена у доступі, крім випадків, прямо передбачених законодавством, що також стосується і інформації про вчинення незаконних дій під час виконання посадовою особою функції держави.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що запитувані позивачем документи в електронному вигляді щодо службового розслідування ОСОБА_3 не містять службову інформацію, яка належить до категорії інформації, визначеної ч. 1 ст. 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації", що також підтверджується змістом листа Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 11.08.2017.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно відмовлено у задоволенні запиту позивача від 07.08.2017 на отримання публічної інформації.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем не сплачено рахунку №2 від 19.01.2018 для здійснення копіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст.21 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформація на запит надається безкоштовно.

У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.

Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно.

При наданні особі інформації про себе та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії вказаного рахунку, його складено на підставі наказу ГТУЮ у Харківській області від 20.09.2017 №47/1597.

Разом з тим, зазначений вище наказ винесено, а рахунок складено вже після того, як позивач 07.08.2017 звернувся до ГТУЮ у Харківській області із запитом на отримання інформації та після надання йому відмови 11.08.2017.

Отже, нездійснення оплати витрат на копіювання або друк документів згідно з рахунком № 2 від 19.01.2018 не було підставою для відмови ОСОБА_1 у наданні доступу до публічної інформації, оскарження якої є предметом даного спору.

Зазначена обставина, на які посилається відповідач, виникла в ході виконання судового рішення, яке в подальшому було скасовано, тому ця обставина не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що ГТУЮ у Харківській області, відмовляючи в наданні публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 07.08.2017, діяло не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про доступ до публічної інформації», без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, а тому, наявні підстави для визнання протиправними зазначених дій відповідача та зобов`язання відповідача надати доступ до публічної інформації на вказаний запит, а саме надіслати на електронну адресу позивача копії матеріалів службового розслідування, що проводилося відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_3 у період з 10 по 23 листопада 2015 року.

З приводу доводів відповідача про те, що задоволення позовної вимоги про зобов`язання ГТУЮ у Харківській області надати доступ до зазначеної публічної інформації є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі визначення законодавством чітких умов та критеріїв, яких необхідно дотримуватись при прийнятті рішення суб`єктом владних повноважень, відповідач зобов`язаний діяти, з урахуванням таких умов.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Разом з тим, слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року зазначив, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Отже, зобов`язуючи орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд встановлює справедливість та відновлює баланс взаємодії між суб`єктами владних повноважень та фізичними особами. Також суд унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання органами державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта ухвалити рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та спрямований на недопущення свавілля в органах влади.

Зважаючи на відсутність перешкод для надання запитуваних позивачем документів з підстав наявності у них інформації з обмеженим доступом, колегія суддів вважає належним обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача надіслати на електронну адресу позивача копії матеріалів службового розслідування відносно заступника начальника ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_3 , яке проводилось з 10 по 23 листопада 2015 року.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31.07.2018 по справі № 820/4263/17, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

З приводу доводів відповідача про допущення судом першої інстанції порушень процесуального права під час розгляду справи (невирішення клопотання відповідача про закриття провадження у справі ані окремим процесуальним документом, ані під час прийняття оскаржуваного рішення, порушення строку розгляду справи, встановленого ст.258 КАС України), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч.2 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (ч.3 ст.317 КАС України).

Не заперечуючи, що судом першої інстанції було розглянуто справу поза межами 60-денного строку, та не було розглянуто клопотання відповідача про закриття провадження у справі з підстав, зазначених у п.8 ч.1 ст.238 КАС України, колегія суддів зазначає, що вказані процесуальні порушення, на яких наголошує відповідач, не призвели до неправильного вирішення справи, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

З приводу твердження відповідача про наявність підстав для закриття провадження у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

З аналізу наведеної норми вбачається, що вона підлягає застосуванню у випадку, коли суб`єкт владних повноважень погодився з допущеними ним порушеннями та такі порушення були виправлені ним самостійно за власною ініціативою, що призвело до повного відновлення законних прав та інтересів позивача без необхідності визнавати протиправними рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, надання відповідачем безоплатно 10 аркушів із запитуваних позивачем матеріалів службового розслідування на 222 арк. неможливо вважати повним відновленням прав позивача, який просив надати документи в повному обсязі.

Так, листом від 07.02.2018 № 132-2017/09.01-31 позивачу відмовлено в наданні запитуваних матеріалів з посиланням на нездійснення позивачем оплати витрат на копіювання документів згідно з рахунком № 2 від 19.01.2018. Отже, запитуваної інформації в повному обсязі позивач не отримав.

При цьому, такі дії були вчинені відповідачем не самостійно, а на виконання рішення суду, яке на той час набрало законної сили, було чинним та підлягало обов`язковому виконанню відповідно до ч.2 ст.257 КАС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає у спірних відносинах підстав для закриття провадження у справі, передбачених п.8 ч.1 ст.238 КАС України, тому в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження слід відмовити.

З приводу задоволення судом першої інстанції вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7040 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частинами першою та третьою статті 132 вказаного Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частини другої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано копію договору про надання правової допомоги від 15.08.2017 року, відповідно до якого позивачем, ОСОБА_1 (Замовник) доручається, а ОСОБА_5 (Виконавець) береться на себе зобов`язання надати замовнику правову допомогу у справі про оскарження дій Головного територіального управління юстиції у Харківській області, пов`язаних із розглядом запиту про отримання публічної інформації від 07.08.2017, а також, в разі необхідності за бажанням замовника, із інших питань на строк дії цього договору; копії акту виконаних робіт від 08.09.2017, калькуляції - рахунку №1 від 08.09.2017, квитанції до прибуткового касового ордеру №0807/17 від 08.07.2017 року про отримання коштів у сумі 7040,00 грн. від позивача; копію диплома магістра, виданого ОСОБА_5 на підтвердження отримання повної вищої освіти за спеціальністю "Правознавство" та здобуття кваліфікації юриста; дані ЄДР щодо ОСОБА_5 з наявним кодом КВЕД 69.10 "діяльність у сфері права".

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №0809/17 позивачем сплачено своєму представнику 7040,00 грн. на підставі договору від 15.08.2017 та калькуляції-рахунку №1 від 08.09.2017.

У свою чергу, згідно з калькуляцією-рахунку №1 від 08.09.2017 та актом виконаних робіт від 08.09.2017, сума в розмірі 7040 грн. включає в себе наступні види діяльності представника :

- ознайомлення з первісним матеріалом (документами) замовника (копіями матеріалів виконавчого провадження), їх вивчення та аналіз на предмет релевантності, незалежності, допустимості, ступеню ймовірного доказового значення - 3 години (640 грн х3=1920 грн);

- аналіз нормативного матеріалу, коментарів, роз`яснень, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах, узагальнень судів касаційних інстанцій та правових позицій ВСУ, публікації науковців, висновків фахівців - 4 години (640 грн х4=2560 грн);

- складання тексту позовної заяви в інтересах ОСОБА_1 про визнання дій Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо ненадання публічної інформації незаконними, підготовка додатків та примірників позовної заяви й доданих до неї документів відповідно до кількості осіб, що беруть участь у справі - 3 години (640 грн х3=2560 грн);

Колегія суддів не заперечує, що сума витрат на правову допомогу, заявлена позивачем до відшкодування, не перевищу граничних розмірів, які були встановлені Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", що був чинним на час звернення позивача до суду.

Разом з тим, станом на час винесення оскаржуваного рішення розподіл судових витрат здійснювався відповідно до вимог ст.134 КАС України, яка вимагає встановлення співмірності суми понесених витрат зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також підтвердження заявленого розміру витрат на правничу допомогу доказами щодо обсягу та вартості виконаних робіт в розрізі умов договору про надання правничої допомоги.

Колегія суддів зауважує, що договором від 15.08.2017 не визначено вартості години роботи адвоката по виконанню конкретних видів робіт, направлених на надання правничої допомоги.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень впродовж 2017 року до Харківського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_1 (дана справа) було подано 5 аналогічних позовів, з однаковим предметом спору (відмова в наданні публічної інформації - копій матеріалів службового розслідування) та однаковими вимогами про стягнення витрати на правову допомогу в розмірі 7040 грн. (справа №№ 820/4259/17, 820/4280/17, 820/4281/17, 820/4282/17, 820/4283/17).

При цьому, позивачем не спростовано доводів відповідача про те, що вказані позовні заяви готувалися одними й тими самими представниками, зокрема, ОСОБА_5

Зазначена обставина ставить під сумнів відомості, наведені у калькуляції-рахунку, щодо фактичних витрат часу, витраченого представником позивача на підготовку позову (ознайомлення з первісним матеріалом (документами) замовника, їх вивчення та аналіз на предмет релевантності, незалежності, допустимості, ступеню ймовірного доказового значення, аналіз нормативного матеріалу, коментарів, роз`яснень, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах, узагальнень судів касаційних інстанцій та правових позицій ВСУ, публікації науковців, висновків фахівців, складання тексту позовної заяви) в загальній кількості 11 годин.

Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що дана справа в силу п.20 ст.4, п.2 ч.1 ст.12 КАС України є справою незначної складності, що зумовило її розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, тобто, без проведення судового засідання. Спір є немайновим, при цьому, позивачем не наведено обставин, які б свідчили про виключну важливість предмета спору для позивача.

Отже, враховуючи обсяг наданих послуг, колегія суддів вважає, що час, зазначений у калькуляції-рахунку - 11 годин, вочевидь не відповідає складності спору та змістовності позовної заяви, а розмір витрат в сумі 7040 грн. не є співрозмірним та пропорційним до предмету спору.

Разом з тим, враховуючи критерії розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягають стягненню витрати за підготовку та подання позову в розмірі 1920 грн. (3 години роботи адвоката).

Згідно з п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З огляду на викладене вище, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 по справі № 820/4281/17 підлягає скасуванню в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГТУЮ у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5120 грн.

Керуючись ст.ст.134, 139, ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 по справі № 820/4281/17 - скасувати в частині в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5120 грн.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 по справі № 820/4281/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій І.С. Чалий