Справа № 500/525/19
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/525/19

18 квітня 2019 року м. Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Хрущ В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання - Осадчука І.О.;

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Матуса Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання протиправними дій щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80% суддівської винагороди працюючого судді та зобов`язання провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій та статус суддів" у розмірі 90% суддівської винагороди працюючого судді, з урахуванням раніше виплачених сум, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, в якому просить:

- визнати протиправними дії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80% суддівської винагороди працюючого судді;

- зобов`язати Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області провести перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 04.12.2018 року по 31.12.2018 року в розмірі 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та яка згідно довідки Тернопільського апеляційного суду №1461/18вх. від 20 грудня 2018 року складає 52331,40 грн., - без обмеження граничного розміру, з врахуванням фактично проведених за даний період виплат, та з 01.01.2019 року з суми 57054,60 грн. відповідно до довідки, виданої Тернопільським апеляційним судом №455/19 від 22.01.2019 року, без обмежень граничного розміру, з врахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває на обліку в Тернопільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області, та отримує щомісячне довічне грошове утримання, як суддя у відставці. У зв`язку з тим, що з 04 грудня 2018 року змінилася суддівська винагорода суддів, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2018, позивач 20.12.2018 року подав до Тернопільського об`єднаного управління ПФУ Тернопільської області заяву про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №1461/18вх. від 20.12.2018 року, видану Тернопільським апеляційним судом. Однак листом Тернопільського об`єднаного управління ПФУ у Тернопільській області № 5/К-11 від 21.01.2019 року позивача повідомлено, що йому з 01.01.2019 року проведено перерахунок призначеного йому довічного грошового утримання у розмірі 80 % від суддівської винагороди. Також, з січня 2019 року змінилася суддівська винагорода в зв`язку із зміною (збільшенням) прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до Закону "Про державний бюджет України на 2019 рік", відтак 23.01.2019 року позивач звернувся до Управління з заявою про перерахунок призначеного йому щомісячного довічного грошового утримання з 01.01.2019 року, долучивши довідку Тернопільського апеляційного суду №455/19 від 22.01.2019 року. 14.02.2019 року позивачем повторно подано до Управління заяву про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, згідно довідки Тернопільського апеляційного суду №455/19 від 22.01.2019 року. Проте, листом за вих.№58/К-11 від 21.02.2019 року позивача повідомлено, зокрема, про те, що проведено перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання згідно довідки №455/19 від 22.01.2019 року - в розмірі 80% суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді з 01.02.2019 року. Позивач, не погоджується із визначенням відповідачем відсоткового співвідношенням у розмірі 80% замість 90% та з визначенням дат, з яких здійснено перерахунок грошового утримання, - вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що грубо порушують його права на гарантії матеріального забезпечення та соціального захисту.

Ухвалою судді від 28.02.2019 року прийнято справу до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін.

15.03.2019 року Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області подало до суду відзив, в якому відповідач зазначає, що вимоги позивача про проведення перерахунку у розмірі 90% винагороди працюючого судді з 04.12.2019 року та 01.01.2019 року Управління вважає безпідставними. Зокрема, відповідач посилається на те, що при проведенні перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці, на підставі поданих ОСОБА_1 заяв про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області керувалось постановою Верховного Суду України від 05.11.2018 року у справі №21-293а13 та постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 19.12.2011 року №8, де зазначено, що в разі, якщо виплати за рішенням судів, якими зобов`язано органи Пенсійного фонду України здійснити перерахунок та виплату без обмеження строком, такі виплати продовжуються до внесення змін до норм законодавства, яким керувався суд при винесенні рішення, або до зміни умов пенсійного забезпечення одержувача. Розцінивши дану заяву позивача, як перехід на інші умови пенсійного забезпечення, Управління здійснено перерахунок щомісячного грошового утримання судді у відставці. Так, в січні 2019 року Тернопільським об`єднаним управлінням ПФУ Тернопільської області проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці: на підставі поданої заяви та довідки №1461/18вх. від 20.12.2018 року - з 01.01.2019 в розмірі 80% із суддівської винагороди в сумі 52331,40 грн. та призначений розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2019 склав 41865,12 грн. Також в січні 2019 року проведено перерахунок на підставі поданої заяви та довідки №455/19 від 22.01.2019 року - з 01.02.2019 року в розмірі 80% із суддівської винагороди в сумі 57054,60 грн. та призначений розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.02.2019 склав 45643,68 грн. Окрім того у даному відзиві відповідач посилається на відкриття 21.02.2019 року Верховним Судом провадження у аналогічній категорії справ - у зразковій справі №200/865/19-а (провадження №Пз/9901/2/19). Виходячи з викладеного, Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Також Тернопільським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області заявлено клопотання про призначення у справі №500/525/19 судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

28.03.2019 року, за наслідками розгляду даного клопотання та матеріалів справи, суд дійшов висновку про неможливість ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення без проведення судового засідання з повідомленням сторін, та ухвалив розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження - з повідомленням (викликом) сторін та призначив у справі судове засідання на 18.04.2019 року.

Крім того, 26.03.2019 року позивачем, ОСОБА_1 , подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що у відзиві не наведено жодних спростувань щодо заявлених позовних вимог, а тому доводи, наведені у ньому, є безпідставними.

09.04.2019 року позивач подав до суду клопотання, в якому порушує питання про винесення відносно відповідача окремої ухвали (з донесенням її до відома начальника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області) про виявлені під час розгляду справи порушення закону, вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, запобіганню повторенню цих порушень та притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнається протиправними.

Крім того, позивач просив заявив клопотання, в якому просить суд встановити контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов`язання відповідача у встановлений судом строк з дня набрання рішенням законної сили - подати звіт про виконання судового рішення.

У судовому засідання 18.04.2019 року позивач, ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав та з підстав і обґрунтувань, наведених у позовній заяві, просив задовольнити позов в повному обсязі. Також підтримав заявлені ним письмово клопотання про винесення відносно відповідача окремої ухвали та встановлення контролю за виконанням рішення у даній справі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував, з підстав, наведених у попередньо поданому відзиві на позов, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню,- з огляду на наступне.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 - є суддею у відставці.

З 16.02.2017 року позивач перебуває на обліку у Тернопільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області та отримує довічне грошове утримання.

Водночас, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.09.2017 року у справі №607/8146/17, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2017 року та постановою Верховного Суду від 09.11.2018 року, позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправними дії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області при проведенні розрахунку щомісячного довічного грошового утримання. Зобов`язано відповідача здійснити судді у відставці перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання з 16.02.2017 року в розмірі 90% грошового утримання судді, зарахувавши до стажу роботи, що дає судді право на відставку: половину строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, календарний період проходження строкової військової служби, роботу на прокурорських посадах, з суми 31680,00 грн., без обмеження граничного розміру, із врахуванням раніше виплачених сум.

Крім того, судом також встановлено, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.12.2018 року у справі № 500/2435/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2019 року, - частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 Визнано протиправними дії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо відмови в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання в зв`язку із зміною складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, в розмірі 90% від цієї винагороди, та зобов`язано відповідача провести ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно Закону України "Про судоустрій та статус суддів" з 01.01.2018 р. в розмірі 90 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, яка складає 34887 грн., відповідно до довідки Апеляційного суду Тернопільської області №5075/18 від 14.08.2018 р. без обмежень граничного розміру з врахуванням раніше виплачених сум.

04.12.2018 року Конституційним судом України ухвалено рішення №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", відповідно до якого визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої, десятої статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року № 245З-IV "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд".

Відповідно до пункту 1 вказаного рішення Конституційного Суду України положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII підлягає застосуванню в його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Враховуючи рішення Конституційного суду України у справі №1-7/2018 (4062/15) від 04.12.2018 року №11-р/2018, 20 грудня 2018 року Тернопільський апеляційний суд видав позивачу довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за №1461/18вх. від 20.12.2018 року, згідно якої суддівська винагорода, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці складає 52331,40 грн., у тому числі посадовий оклад - 29073,00 грн., доплата за вислугу років - 23258,40 грн.

У зв`язку із зміною розміру суддівської винагороди суддів, 20.12.2018 року позивач звернувся до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області із заявою про проведення перерахунку його довічного грошового утримання з 04 грудня 2018 року, в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, виходячи з суми 52331,40 грн., визначеної в довідці №1461/18вх. від 20.12.2018 року, яку позивач подав разом із заявою.

19.01.2019 року, позивач звернувся до Тернопільського об`єднаного управління ПФУ Тернопільської області із аналогічною заявою.

Однак листом Тернопільського об`єднаного управління ПФУ у Тернопільській області №5/К-11 від 21.01.2019 року позивача повідомлено про те, що йому проведено перерахунок призначеного йому довічного грошового утримання з 01.01.2019 року у розмірі 80 % від суддівської винагороди.

Також, 23.01.2019 року, у зв`язку із зміною (збільшенням) прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1762 грн. до 1921 грн. відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2019 рік", та, відповідно, зміною розміру суддівської винагороди, - позивач звернувся до Управління з заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 01 січня 2019 року, долучивши довідку Тернопільського апеляційного суду №455/19 від 22.01.2019 року, відповідно до якої станом на 01.01.2019 року суддівська винагорода, яка враховується для проведення перерахунку його довічного грошового утримання як судді у відставці становить 57054,60 грн., у тому числі посадовий оклад -31697,00 грн. та доплата за вислугу років -25357,60 грн.

14.02.2019 року позивач звернувся до Тернопільського об`єднаного управління ПФУ Тернопільської області із аналогічною заявою повторно.

Проте, листом за вих. №58/К-11 від 21 лютого 2019 року позивача повідомлено про проведення перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання згідно представлених ним довідок Тернопільського апеляційного суду - з 01.02.2019 року у розмірі 80% суддівської винагороди.

Такі дії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання - позивач вважає неправомірними, відтак звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.06.2016 №4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці) зазначив, що виключення положення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв`язку зі збільшенням грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, також знижує гарантії незалежності суддів, а тому у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання (пункт 2 мотивувальної частини).

Таку ж правову позицію Конституційний Суд України висловив і у рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного грошового утримання суддів у відставці) зазначивши, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац 2 пункту 3 мотивувальної частини).

Таким чином, Конституційний Суд України наголошує на тому, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці - передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.

Відповідно до пункту 6.4 Європейської хартії про закон "Про статус суддів" (Лісабон, 8-10 квітня 1999 року) судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і виконували суддівські обов`язки протягом певного терміну, повинні отримувати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути якомога ближче до рівня їхньої останньої заробітної плати в якості судді.

Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Аналогічні висновки, також, висловленні у рішенні Ради суддів України "Щодо обчислення стажу роботи для виникнення права на відставку, надбавку за вислугу років та додаткову відпустку" від 13 березня 2015 року №20.

Статтею 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ "Про судоустрій і статус суддів" (надалі по тексту - Закон № 1402-VIII) - визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною третьою вказаної статті Закону № 1402-VІІІ базовий розмір посадового окладу судді визначається, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Пунктом 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VІІІ від 02.06.2016 року встановлено, що в інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 34 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Згідно з частиною четвертою статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2453-VI, який діяв на час призначення позивача на посаду судді, до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи, зокрема на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до пункту 3.1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", який діяв на час призначення позивача на посаду судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Згідно з приписами статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VІ від 07.07.2010 року в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року №192-VІІІ та Рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 року у справі №4-рп/2016, було встановлено, що у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Аналогічні приписи встановлені в статті 142 Закону № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року, який набрав чинності 30.09.2016 року та діє по теперішній час.

Абзацом другим пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VІІІ установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року -12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Відповідно до п. 3 Резолютивної частини Рішення Конституційного суду №11-р/2018 від 04.12.2018 року Конституційний суд вирішив: Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, за приписами наведених норм правовою підставою для перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - є факт зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Щодо необхідності проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків із суддівської винагороди, суд зазначає наступне.

Предметом адміністративного спору у справі №607/8146/17, за наслідками розгляду якої прийняті постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.09.2017 року у справі №607/8146/17, ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2017 року та постанова Верховного Суду від 09.11.2018 року, - було, зокрема, питання неправомірності незарахування органом Пенсійного фонду України до стажу роботи ОСОБА_1 , що дає судді право на відставку: половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі, календарного періоду проходження строкової військової служби, роботи на прокурорських посадах, та, відповідно питання про набуття у зв`язку з наявністю відповідного стажу роботи права на отримання довічного грошового утримання судді у розмірі 90% винагороди працюючого судді, без обмеження граничного розміру, із врахуванням раніше виплачених сум.

Крім того, предметом оцінки судом у справі №500/2435/18, за наслідками розгляду якої були прийняті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.12.2018 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2019 року, - було питання протиправності відмови Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, в розмірі 90% від цієї винагороди, - саме в зв`язку із зміною складових суддівської винагороди.

Відповідно до статті 370 КАС України - судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Крім того, частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, під час розгляду даної справи - обов`язковими для врахування як судом так і сторонами, - є обставини, які встановлені рядом судових рішень, що набрали законної сили у правовідносинах між позивачем та органом Пенсійного фонду: постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.09.2017 року, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.11.2017 року та постановою Верховного Суду від 09.11.2018 року - у справі №607/8146/17, а також рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.12.2018 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2019 року - у справі № 500/2435/18.

Саме вказаними рішеннями підтверджено право позивача на зарахування до його стажу роботи судді, що дає право на відставку, половини строку навчання за денною формою навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу, календарного періоду проходження строкової військової служби та періоду роботи на прокурорських, а також, неодноразово підтверджено - право на отримання щомісячного довічного грошового утримання - в розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та право на здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у відповідному розмірі - у разі збільшення в законодавчо визначеному порядку розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Таким чином, як слідує з матеріалів справи, та підтверджено судовими рішеннями у справах №607/2455/17 та №500/2435/18, позивач має достатній стаж роботи, який дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, який підлягає обов`язковому зарахуванню відповідачем та не може ставитись ним під сумнів вподальшому при виникненні підстав для здійснення будь-яких перерахунків.

Більше того, враховуючи, що такий сукупний стаж впливає не лише на саме право на призначення довічного грошового утримання, але і на його розмір, - то наявність належного стажу свідчить і про наявність у позивача права не лише на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% винагороди працюючого судді - за рішеннями у справах №607/2455/17 та №500/2435/18, але і про наявність права на проведення відповідного перерахунку та виплату такого щомісячного довічного грошового утримання саме з розрахунку 90% грошового утримання судді - з моменту збільшення розмірів складових суддівської винагороди працюючих суддів.

Відтак, оскільки стаж роботи ОСОБА_2 який дає право на одержання щомісячного грошового утримання судді у відставці становить більше 25 років, - то позивач має право на призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % від заробітної плати діючого судді, який працює на відповідній посаді, і такий розмір - не може змінюватись та ставитись під сумнів самим відповідачем, який був стороною у справі.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року у справі № 308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі № 243/4458/17, від 20 листопада 2018 року у справі № 686/23450/16-а та від 20 грудня 2018 року у справі № 482/684/17.

Відповідач у поданому відзиві посилається на те, що відповідне зарахування стажу позивача вже здійснене, в підтвердження чого долучив копії розрахунку стажу та копію розпорядження №817273 від 22.07.2017 року.

Однак, такі твердження відповідача не можуть бути прийняті до уваги під час розгляду даної справи, - оскільки, безпосередньо із самих відмов, наданих позивачу, - видно, що замість 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, за більше, ніж 25 річний стаж роботи, - відповідач знову визначив розмір довічного грошового утримання позивача у розмірі 80%, тобто, фактично, здійснив перерахунок - без врахування стажу, який відповідача зобов`язано зарахувати до стажу роботи позивача рішеннями у справі №607/2455/17, та без врахування права позивача на отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % від винагороди діючого судді, яке підтверджено як судовими рішенням у справі №607/2455/17, так і судовими рішенням у справі №500/2435/18.

Поряд з цим, під час розгляду даної справи, поза увагою суду не можуть залишитись саме причини відмови відповідача, викладені в листах №5/К-11 від 21.01.2019 року та №58/К-11 від 21.02.2019 року, у здійсненні перерахунку довічного грошового утримання позивача саме в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та саме з 04.12.2018 року та 01.01.2019 року, - тобто, у період, який настав після набрання законної сили рішеннями у справах №607/2455/17 та №500/2435/18.

Тому, вирішуючи заявлені позивачем вимоги та враховуючи його незгоду із діями відповідача щодо неправильного визначення відсоткового розміру належних до виплати сум грошового утримання судді у відставці та дат, з яких має здійснюватися перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання, суд враховує наступне.

Відповідно до частин 4, 5 статті 142 Закону № 1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Таким чином, зміна розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, має наслідком не лише зміну розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, - а й обставиною, що обумовлює необхідність у проведенні перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.

Питання щодо подання та оформлення документів для перерахунку довічного грошового утримання врегульовано Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 20.03.2017 року №5-1), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №200/14891 (далі Порядок №3-1)

Відповідно до пункту 3 Розділу ІІ Порядку №3-1 звернення за перерахунком щомісячного довічного утримання проводиться в разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Згідно з пунктом 4 Розділу ІІ Порядку №3-1 перерахунок щомісячного довічного утримання проводиться з 01 числа місяця, наступного за місяцем, у якому змінилися розміри складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою.

Пунктом 2 Розділу ІІІ Порядку №3-1 визначено, що до заяви про перерахунок щомісячного довічного утримання додається довідка про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди.

Як вже було зазначено вище, - 04 грудня 2018 року Конституційним судом України ухвалено рішення у справі № 1-7/2018 (4062/15) від 04.12.2018 року № 11-р/2018, відповідно до якого визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частини третьої, десятої статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року № 245З-IV "Про судоустрій і статус судців" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд".

При цьому, пунктом 3 Резолютивної частини зазначеного Рішення Конституційного суду №11-р/2018 від 04.12.2018 року Конституційний суд вирішив встановлено що положення, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, - втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно з статтею 151-2 Конституції України - рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Частиною другою статті 152 Конституції України встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Зважаючи на те, що відповідний день прийняття рішення Конституційним Судом України про неконституційність відповідних законів, їх окремих положень, - є днем втрати чинності відповідного закону чи його положень, - то саме з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України, тобто, з 04.12.2018 року, втратили чинність положення частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192VІII та, відповідно, відновили свою дію положення цієї статті в первинній редакції названого Закону.

Таким чином, згідно поданих позивачем заяви та довідки №1461/18вх. від 20.12.2018 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно якої станом на 04.12.2018 року суддівська винагорода, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці складає 52331,40 грн., - Тернопільське об`єднане управління ПФУ Тернопільської області повинно було здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача не у розмірі 80% і не з 01.01.2019 року, а саме у розмірі 90% та саме з 04.12.2018 року - дня ухвалення рішення Конституційним Судом України у справі №1-7/2018 (4062/15) від 04.12.2018 року № 11-р/2018.

Зважаючи на те, що вимоги чинного законодавства відповідачем дотримані не були, - суд приходить до висновку, що дії Тернопільського об`єднаного Управління ПФУ Тернопільської області, щодо непроведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання позивачу - судді у відставці саме в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, з суми 52331,40 грн. відповідно до довідки №1461/18вх. від 20.12.2018 року за період з 04.12.2018 року по 01.01.2019 року - були протиправними.

Відтак, позовні вимоги в цій частині - підлягають задоволенню шляхом визнання таких дій протиправними в судовому порядку та зобов`язання відповідача здійснити належний перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача - саме з 04.12.2018 року та у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Також, суд звертає увагу на те, що Законом України "Про Державний бюджет України" на 2019 рік встановлено прожитковий мінімум в розрахунку на місяць для працездатних осіб у розмірі 1921 гривень з 01 січня 2019 року.

Тобто, з 01 січня 2019 року збільшилися складові суддівської винагороди працюючих суддів, у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму з 1762 грн. до 1921 грн.

При цьому вказана дата зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є не лише датою зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, - а й датою, що обумовлює необхідність у проведенні перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці з цієї дати.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно проведено перерахунок ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання за період з 01 січня 2019 року з суми 57054,60 грн., відповідно до довідки №455/19 від 22.01.2019 року - лише у розмірі 80% та лише з 01.02.2019 року.

Що стосується посилань відповідача на пункт 4 розділу ІІ Порядку №3-1 - то суд вважає трактування норми відповідачем вказаної норми помилковим та безпідставним, з огляду на наступне.

Зазначений пункт визначає лише період, в якому має бути здійснено відповідний перерахунок, який помилково ототожнюється відповідачем з періодом за який може бути здійснений такий перерахунок.

Суд звертає увагу на те, що дата, з якої у відповідача виник обов`язок здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача, - в даному випадку не є тотожнім поняттю дати, з якої позивач набув право на такий перерахунок.

Водночас, і безпосередній аналіз норм самого Порядку №3-1, дозволяє дійти висновку про розмежування таких понять:

- пункт 4 Розділу "II. Звернення за перерахунком щомісячного довічного грошового утримання" Порядку №3-1 визначає, що перерахунок щомісячного довічного утримання проводиться з 01 числа місяця, наступного за місяцем, у якому змінилися розміри складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою.

- пункт 2 Розділу "III. Документи, необхідні для призначення (перерахунку) щомісячного довічного утримання" Порядку №3-1 визначає, що до заяви про перерахунок щомісячного довічного утримання додається довідка про суддівську винагороду працюючого судді за відповідною посадою станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди.

Тобто, положення вказаного нормативного акту, а саме пункт 4 Розділу ІІ Порядку №3-1, - визначає період, в якому має бути здійснено відповідний перерахунок (з 01 числа місяця, наступного за місяцем, у якому змінилися розміри складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою), -що помилково ототожнюється відповідачем з періодом, за який може бути здійснений такий перерахунок (з дати законодавчого підвищення розміру суддівської винагороди, яка є підставою для набуття відповідною особою права отримання зміненого/збільшеного розміру грошового утримання).

На підставі викладеного, суд робить висновок, що відповідачем неправомірно проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивачу, як судді у відставці, починаючи з 01 числа тих місяців, які є наступними за датами: 04.12.2018 року та 01.01.2019 року, а не з цих дат, які і є датами підвищення розміру суддівської винагороди, та які згідно з пунктом 2 Розділу III включаються до довідки, необхідної для призначення (перерахунку) щомісячного довічного утримання та є датами набуття права на отримання грошового утримання у збільшеному розмірі: 04.12.2018 року - дата прийняття рішення Конституційним Судом України та 01.01.2019 року - дата встановлення Законом України "Про Державний бюджет України" прожиткового мінімуму у розмірі 1921 гривень.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Що стосується посилань Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на те, що відповідач керувався постановою Верховного Суду України від 05.11.2018 року у справі №21-293а13 та постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 19.12.2011 року №8, - то суд звертає увагу на те, що на постанова Верховного Суду України від 05.11.2013 р. (у справі №21-293а13) - стосується правовідносин, які виникли на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а постанова Пленуму Вищого адміністративного Суду України №8 від 19.12.2011 року - прийнята за результатами аналізу судової практики вирішення адміністративними судами спорів, що виникають із застосуванням статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Водночас, відповідно до статті 130 Конституції України - розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Таким чином, ані постанова Верховного Суду України від 05.11.2018 року у справі №21-293а13, ані постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України від 19.12.2011 року №8, які стосуються зовсім інших правовідносин, - не можуть застосовуватись в правовідносинах, які регулюються спеціальними Законами та стосуються гарантій та забезпечення суддів та суддів у відставці.

Тому, розцінення відповідачем заяви позивача про здійснення перерахунку грошового утримання як заяви про перехід на інші умови пенсійного забезпечення, і, відповідно, здійснення перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці з 01.02.2019 року в розмірі 80% із суддівської винагороди, та відмова відповідача у проведенні позивачу належного перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з посиланням на постанову Верховного Суду України від 05.11.2018 року у справі №21-293а13 та постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 19.12.2011 року №8, - були необґрунтованими, та суперечать ряду вимог спеціальних законів, а відтак, - призводять до порушення прав позивача.

Щодо посилань відповідача на відкриття 21.02.2019 року Верховним Судом провадження у зразковій справі №200/865/19-а (№ Пз9901/2/19), - суд зазначає наступне.

18.03.2019 року Верховним Судом було постановлено ухвалу про закриття провадження у вищезазначеній зразковій справі №200/865/19-а на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України. Як видно зі змісту даної ухвали, позивачем було подано відповідну заяву у зв`язку тим, що відповідачем, управлінням ПФУ, в добровільному порядку було здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача (судді у відставці) за період, який був предметом спору у цій справі.

Стосовно клопотання позивача щодо встановлення контролю за виконанням судового рішення, шляхом надання звіту про його виконання, - суд вважає за доцільне вказане клопотання задовольнити, з огляду на наступне.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що суди при розгляді справ застосовують принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод як джерело права.

Так, у рішенні у справі Волохи проти України зазначено: Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Броньовський проти Польщі від 22 червня 2004 року). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі Гавенда проти Польщі від 14 березня 2002 року., Рішення Європейського суду з прав людини у справі Аманн проти Швейцаріїї від 16 лютого 2000 року).

Також, Європейський суд з прав людини Рішенням у справі Круслена від 24 квітня 1990 року зазначає, що закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання.

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі Фадєєва проти Росії від 9 червня 2005 року, в якому Суд з відсилкою до справи Баклі проти Сполученого Королівства, зазначив, що: Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку необхідності втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції.

Зобов`язуючи орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд встановлює справедливість та відновлює баланс взаємодії між органами державної влади та суб`єктами господарювання. Також, що є дуже важливим, суд унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання органами державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

Дана думка повністю підтверджена рішенням від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховного Суду України, який вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми видно, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення - є правом суду, а не його обов`язком.

Отже, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах є саме диспозитивним правом суду, яке може використовуватись в залежності від наявності об`єктивних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами. Це виключно як певна (можливо, виняткова) міра впливу на той чи інший орган влади. Застосування наведеної норми - це прерогатива суду.

Частиною 2 статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Завданням адміністративного судочинства, у відповідності до ч.1 ст.2 КАС України, є, насамперед, справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вимоги якої, як указав Суд, за деяких обставин, можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Таким чином, керуючись принципами верховенства права, які закріплені чинним законодавством та судовою практикою Європейського Суду з прав людини, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, - зважаючи на те, що відповідач у спірних відносинах вже реалізував свої дискреційні владні повноваження, і після прийняття судом рішень у справах №607/2455/17 та №500/2435/18, які набрали законної сили є обов`язковими для виконання відповідачем, - повторно відмовив позивачу в здійсненні перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90%, не прийнявши до уваги факт вирішення частини спірних питань та ряд висновків судів, відображених у судових рішеннях у вказаних вище справах, - суд приходить до висновку про необхідність відновлення порушеного права позивача не інакше, як шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, та, з метою недопущення подальшого порушення прав позивача - вважає за доцільне, встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про його виконання.

Водночас, щодо порушеного ОСОБА_1 у клопотанні питання про винесення окремої ухвали щодо Тернопільського об`єднаного Управління ПФУ Тернопільської області, - суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Поряд з цим, суд зазначає, що окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому. При цьому, суд має право, але не зобов`язаний постановляти окрему ухвалу.

Тобто, винесення окремої ухвали - є правом, а не обов`язком суду, і таке право може бути реалізоване судом у крайньому випадку.

З викладеного слідує, що окрема ухвала суду є одним із інструментів механізму стримувань і противаг, превенції вчинення порушень закону, які адміністративний суд не може самостійно усунути шляхом вжиття належних заходів.

Судом при розгляді даної справи не встановлено таких порушень законодавства, які є підставою для реагування шляхом винесення окремої ухвали, а порушення законодавства, які допущені відповідачем, усунуто судом внаслідок визнання неправомірними дій та зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що у разі, якщо він вважає, що органом Пенсійного фонду, неналежно виконуються вищезазначені судові рішення, - то він, як особа, права якої порушуються при невиконанні судових рішень, що набрали законної сили - вправі оскаржити такі дії органу Пенсійного фонду - до уповноважених органів в позасудовому порядку.

Тому, на даний час, з врахуванням висновку суду про доцільність встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подачі звіту про його виконання, - існування об`єктивних підстав для необхідності винесення відносно відповідача окремої ухвали саме у цій справі - судом не встановлено.

Відповідно до вимог статей 139, 143 КАС України, судові витрати, понесені позивачем у виді сплаченого судового збору при зверненні до суду з даним позовом - підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, - у повному розмірі - 768,40 грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 80% суддівської винагороди працюючого судді.

3. Зобов`язати Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (місце знаходження: вул. Руська, 17, м. Тернопіль, 46001, ) провести судді у відставці ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 04.12.2018 року по 31.12.2018 року в розмірі 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та яка згідно довідки Тернопільського апеляційного суду №1461/18вх. від 20 грудня 2018 року складає 52331,40 грн., - без обмеження граничного розміру, з врахуванням фактично проведених за даний період виплат.

4. Зобов`язати Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (місце знаходження: вул. Руська, 17, м. Тернопіль, 46001, ) провести судді у відставці ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 01 січня 2019 року в розмірі 90% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, та яка згідно довідки Тернопільського апеляційного суду №455/19 від 22 січня 2019 року складає 57054,60 грн.,- без обмеження граничного розміру, з врахуванням фактично проведених за даний період виплат.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (місце знаходження: вул. Руська, 17, м.Тернопіль, 46001, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) документально підтверджений судовий збір: в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок) - сплачений відповідно до квитанції №0.0..1 від 26.02.2019 року, та у розмірі 63,60 грн. (шістдесят три гривні 60 копійок) - сплачений відповідно до квитанції №0.0..1 від 27.02.2019 року.

6. В задоволенні клопотання про постановлення відносно Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області окремої ухвали у даній справі - відмовити.

7. У відповідності до положень статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України встановити судовий контроль за виконанням судового рішення, та зобов`язати Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (місце знаходження: вул. Руська, 17, м. Тернопіль, 46001, ) у двадцятиденний строк з дня набрання рішенням законної сили - подати звіт про його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 квітня 2019 року.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.