Справа № 1740/2533/18
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2019-06-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 рокуЛьвів№ 857/3280/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Попка Я. С., Хобор Р. Б.;

за участю секретаря судового засідання - Джули В. М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року в справі № 1740/2533/18 (головуючий суддя - Дорошенко Н.О., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 20 грудня 2018 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування вимоги та податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування: податкового повідомлення-рішення від 05.03.2018 за № 11684-52 та податкової вимоги від 05.09.2018 №12379-17.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що належний йому об`єкт нерухомості підпадає під пільгу, передбачену пп. 266.4.1 п. 266.4 ст. 266 ПК України, а тому не може бути оподаткований податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Окрім того, на момент формування оспорюваної податкової вимоги спірне податкове повідомлення-рішення щодо визначення позивачу суми податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскаржувалось позивачем у адміністративному порядку, тому сума грошового зобов`язання залишалась неузгодженою. Попри це відповідачем винесено спірну податкову вимогу, чим порушено приписи п. 56.15. ст. 56 ПК України, відповідно до якого скарга на рішення контролюючого органу зупиняє виконання платником грошових зобов`язань на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу від 05.09.2018 № 12379-17.

В задоволенні позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05.03.2018 № 11684-52 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення частково та прийняти постанову, якою адміністративний позов задоволити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. Також зазначає, що належна йому виробнича база з переробки лісової продукції, як будівля промисловості не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки а відтак, оскаржуване рішення відповідача є протиправним.

Головним управлінням ДФС у Рівненській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року в справі №1740/2533/18 залишити без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи викладенні в апеляційній скарзі є безпідставними та необґрунтованими, а податкове повідомлення-рішення таким, що прийнято згідно норм чинного законодавства.

В поданих додаткових поясненнях ОСОБА_1 покликається на те, що у відповідності до пп. 4.1.4 п. 4.1 ст.4 ПК України, якщо норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то діє презумпція правомірності рішень платника податку, а відтак зазначає про наявність правової підстави для застосування до переліку об`єктів нерухомого майна, якими він володіє п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Встановлено, що 29.11.2001 ОСОБА_1 зареєстрований Рокитнівською РДА Рівненської області як фізична особа-підприємець (номер запису про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до ЄДР 2 000194); види діяльності: 16.10 ОСОБА_2 та стругальне виробництво, 46.73 Оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням (основний) (а.с.32-33).

Апелянт є власником виробничої бази по переробці деревини загальною площею 286,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер: 9425009 від 14.09.2013) (а.с.29).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.30) складовими частинами вказаного об`єкта нерухомого майна є: пилорама (літ.1,А) загальною площею 109,9 кв.м; земельна ділянка місця розташування: НОМЕР_3, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, для обслуговування бази по переробці деревини, загальна площа земельної ділянки під будівлею 124,8 кв.м; котельня з сушильними камерами (літ.1,Б) загальною площею 176,2 кв.м; земельна ділянка місця розташування: НОМЕР_3, цільове призначення: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, загальна площа земельної ділянки під будівлею 153,5 кв.м.

05.03.2018 ГУ ДФС у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення за № 11684-52, згідно з яким апелянту визначено суму податкового зобов`язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості" у сумі 9155,20 грн. за 2017 рік.

Як встановлено, контролюючий орган відповідно до рішення Рокитнівської сільської ради від 24.05.2016 №177 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Рокитнівської сільської ради", зі змінами, визначив спірне податкове зобов`язання в сумі 9155,20 грн. з урахуванням такого: 286,1 кв.м. (площа об`єкта нерухомості) х 32 грн. (1% від мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017). Алгоритм обрахунку податкового зобов`язання апелянтом не заперечується.

Апелянт оскаржив вказане податкове повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України. Рішенням ДФС про результати розгляду скарги від 14.09.2018 №14136/К/99-99-11-02-01-14 податкове повідомлення-рішення від 05.03.2018 № 11684-52 залишене без змін, а скарга ФОП ОСОБА_1 - без задоволення (а.с.8-10).

05.09.2018 ГУ ДФС у Рівненській області винесено податкову вимогу за № 12379/17 на 9155,20 грн. податкового боргу по "Податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості" (а.с.5).

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням та винесеною податковою вимогою позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи частково даний позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що об`єкт нерухомості - виробнича база по переробці деревини, що належить на праві власності позивачу, не підпадає під дію п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки не є власністю промислового підприємства, відтак є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. А, винесена податкова вимога є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки позивач скористався правом на адміністративне оскарження податкового повідомлення-рішення від 05.03.2018 №11684-52 шляхом подання до ДФС України скарги від 16.07.2018, рішення за результатами розгляду якої прийнято 14.09.2018, тому сума грошового зобов`язання за спірним податковим повідомленням-рішенням на момент винесення податкової вимоги залишалась неузгодженою та, відповідно, був відсутнім податковий борг.

Однак такі висновки суду першої інстанції частково не відповідають нормам матеріального права та є помилковими, враховуючи наступне.

Підпунктом "є" 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до вимог пп. 14.1.1291 п. 14.1 статті 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК НОМЕР_1 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Наявними у матеріалах справи доказами, а саме договором купівлі-продажу земельної ділянки, технічним паспортом та документами про право власності апелянта на виробничу базу по переробці деревини загальною площею 286,1 кв. м, яка розташована в АДРЕСА_1 , підтверджується, що дана будівля віднесені до будівель промисловості, а отже, не є об`єктом оподаткування.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 31.01.2018 у справі №822/2624/16 (№К/9901/1438/17), від 15.05.2018 у справі №803/1431/17 (№К/9901/36500/18), від 01.08.2018 року у справі №810/1349/17 (№К/9901/42035/18).

Відносно доводів щодо не поширення на апелянта положень п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України у зв`язку з тим, що відповідач вважає, що положення зазначеного пункту поширюються виключно на промислові підприємства, то апеляційний суд зазначені доводи вважає безпідставними враховуючи наступне.

Як встановлено підчас розгляду справи та підтверджено належними доказами, апелянт використовує вказаний об`єкт нерухомого майна у своїй підприємницькій діяльності з виробництва власної продукції. Відтак, зазначені будівлі використовуються апелянтом за їх цільовим призначенням у виробничих цілях.

Відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Статтею 1 Першого протоколу названої Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського Суду, дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV, ).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Досліджуючи питання щодо того чи може бути виправданою різниця у поводженні та застосуванні положень п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України стосовно юридичної та фізичної особи-суб`єктів підприємницької діяльності, колегією суддів встановлено, що відповідач, як орган влади не надав ніякого обґрунтування позбавлення апелянта, як суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи права на застосування названих положень щодо не оподаткування об`єктів нерухомого майна промислового призначення, якій він безпосередньо використовує у власній підприємницькій діяльності за їх цільовим призначення. Будь-яких об`єктивних причин для виправдання відмінності у ставленні та застосуванні вказаної норми в залежності від організаційно правової форми ведення господарської діяльності, під час провадження в суді апеляційної інстанції не виявлено та не зазначено жодним органом державної влади.

Аналіз практики ЄСПЛ показує, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Передбачуваність законом в якості підстави недопущення перевищення державами меж свободи розсуду включає в себе певні умови правомірності втручання у здійснення прав і свобод, гарантованих Конвенцією. До критерію "передбачуваність законом" ("відповідності закону") належать, перш за все, будь-які положення, які не суперечать конвенційним правам, які повинні мати достатній рівень контролю над відповідною особою, яка приймає рішення. Це робиться з метою уникнення здійснення одностороннього самоуправління.

Водночас, на практиці ЄСПЛ у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" були розроблені певні критерії для визначення того, чи було позбавлення права власності пов`язане з інтересами суспільства, а зокрема: 1) позбавлення права власності має обов`язково переслідувати громадський інтерес; 2) цей захід має бути пропорційний поставленим цілям; 3) позбавлення права власності має бути на підставі та в межах чинного законодавства відповідної держави.

Так, у Рішенні Європейського Суду по справі "АМАНН ПРОТИ ШВЕЙЦАРІЇ" від 16 лютого 2000 року якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.

Жодна норма не може вважатися „законом", якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку: він має бути спроможним - якщо потрібно, після відповідної консультації - передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій. Ці наслідки не повинні бути передбачуваними з абсолютною певністю. У той час, як певність у праві є вельми бажаною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а право має йти в ногу з обставинами, що змінюються. Відповідно до цього більшість законів з необхідністю укладаються в термінах, які більшою чи меншою мірою є нечіткими, а їхнє тлумачення і застосування є питаннями практики [Рішення Європейського суду "Фельдек проти Словаччини" від 12.07.2001року].

Положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування [рішення Європейського суду по справі Свято- Михайлівської парафії проти України від 14.06.2007року].

Дослідивши зміст пункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, колегією суддів встановлено, що названий пункт визначає виключно питання щодо переліку об`єктів нерухомого майна, які не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно. При цьому, зазначений пункт не визначає переліку осіб на яких він поширюється або не поширюється.

Окрім того, по тексту обумовленої норми перелік об`єктів нерухомого майна, які не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно наведено за допомогою розділового знаку "кома", у кінцевому переліку яких зазначено такий об`єкт, як: "складські приміщення промислових підприємств".

Наявність словосполучення "промислових підприємств" у назві такого об`єкта, як "складські приміщення" відповідач відносить до всіх без винятку об`єктів перелічених у пункті "є" 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Апелянт у свою чергу вважає, що дане словосполучення "промислових підприємств" у назві такого об`єкта, як складські приміщення не відноситься до решти об`єктів перелічених у зазначеному пункті.

Таким чином колегія суддів констатує, що має місце різне тлумачення однієї і тієї ж норми права, що вказує на недотримання, визначеного Європейським судом критерію, щодо чіткості та передбачуваності у застосуванні обумовленої норми права, що дає припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків. Як наслідок порушення названого критерію порушується основоположний принцип щодо недопущення перевищення державними органами меж свободи розсуду, що правомірності втручання у здійснення прав і свобод людини.

Відповідно до пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України, якщо норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то діє презумпція правомірності рішень платника податку.

Отже, наведені обставини справи та положення законодавства, свідчать про наявність правової підстави для застосування до переліку об`єктів нерухомого майна, якими володіє апелянт п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини, а тому дійшов помилкового висновку щодо правомірності оскарженого податкового повідомлення-рішення, а відтак враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що податкове повідомлення-рішення від 05.03.2018 за №11684-52 є неправомірним та підлягає безсумнівному скасуванню.

Щодо вимоги про скасування податкової вимоги ГУ ДФС у Рівненській області від 05.09.2018 № 12379-17, слід зазначити наступне.

Підпунктом 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

З аналізу зазначених норм видно, що податкова вимога виноситься податковим органом за умови наявності у платника податків податкового боргу, тобто узгодженої суми грошового зобов`язання.

Пунктами 56.2, 56.3 статті 56 ПК України визначено, що у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення. Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Згідно з положеннями п. 56.15 ст.56 ПК України скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.

Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов`язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

З матеріалів справи встановлено, що апелянт скористався правом на адміністративне оскарження податкового повідомлення-рішення від 05.03.2018 № 11684-52 шляхом подання до ДФС України скарги від 16.07.2018 (вх. ДФС № 8039/ФОП від 23.07.2018), рішення за результатами розгляду якої прийнято 14.09.2018 (а.с.8-10). Таким чином, сума грошового зобов`язання за спірним податковим повідомленням-рішенням на момент винесення податкової вимоги від 05.09.2018 № 12379-17 залишалась неузгодженою та, відповідно, був відсутнім податковий борг на суму 9155,2 грн.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що податкова вимога є протиправною та підлягає скасуванню є правомірним, оскільки така сформована та направлена апелянту за відсутності узгодженості суми грошового зобов`язання та до моменту закінчення строку адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення про визначення суми грошового зобов`язання платнику податків.

За пунктами 3, 4 ч.1 ст.317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

В підсумку, такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняття постанови про задоволення таких позовних вимог з наведених вище підстав, в решті ж рішення суду першої інстанції - підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ст.325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року в справі № 1740/2533/18 - скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 5 березня 2018 року № 11684-52.

У решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року в справі № 1740/2533/18 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань, передбачених на оплату судового збору Головного управління ДФС у Рівненській області (33023, м. Рівне, вул. Відінська, 12, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ІПН: НОМЕР_2 ) 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 10 червня 2019 року.