Справа № 640/9509/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2019-06-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 червня 2019 року № 640/9509/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві

про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ярового Олександра Віталійовича про стягнення виконавчого збору від 13.02.2019 ВП №54391873.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

При цьому, у виконавчому провадженні, в межах якого винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 13.02.2019 ВП №54391873, державним виконавцем не здійснено жодних заходів щодо примусового виконання рішення суду, не було стягнуто з боржника на користь стягувача присуджених сум на підставі виконавчого документа, а сам виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі його заяви у відповідності до положень пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Додатково представник позивача стверджував, що боржником сплачений борг у повному обсязі.

Більш того, в межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем уже приймалось рішення про стягнення з боржника виконавчого збору, про що зазначено у постанові про відкриття виконавчого провадження ВП №54391873 від 02.08.2017, тобто відповідачем двічі покладений обов`язок на боржника по сплаті виконавчого збору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.06.2019 відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відповідачу встановлено строк для подання письмового відзиву на позовну заяву та копії матеріалів виконавчого провадження.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові, та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також надав копії матеріалів виконавчого провадження №54391873.

На підставі частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На виконанні у Оболонському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження №54391873 з примусового виконання виконавчого листа №756/2212/16-ц, виданого 19.05.2017 Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» () заборгованості за кредитним договором №192/02/2014/0070 від 18.02.2014 р. у розмірі 90 864,29 грн., штраф за неналежне виконання договору страхування предмету застави в сумі 7 350,75 грн. та судовий збір у сумі 1473,23 грн.

Згідно постанови від 02.08.2017 ВП №54391873 відкрито виконавче провадження №54391873 з примусового виконання виконавчого листа №756/2212/16-ц, виданого 19.05.2017 Оболонським районним судом м. Києва. Пунктом 3 цієї постанови стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 9 968,83 грн.

В подальшому, державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі заяви стягувача від 09.01.2019 про повернення стягувачу виконавчого документу, про що винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 13.02.2019.

Також, 13.02.2019 державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 у розмірі 9 968,83 грн.

Представник позивача наголошує, що в даному випадку примусового виконання рішення не відбулось, а відтак 13.02.2019 державним виконавцем безпідставно прийнято постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 9 968,83 грн. в порушення частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про її скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Статтею 27 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Водночас, статтею 40 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною 3 якої передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

При цьому, згідно вимог пункту 1 частини першої статті 42 Закону №1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з, зокрема, виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

Аналіз наведених норм свідчить, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на його письмову заяву про повернення виконавчого документа, на державного виконавця покладається обов`язок щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору у разі, якщо такий виконавчий збір не стягнуто.

Водночас, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є фактичне виконання судового рішення; вжиття державним виконавцем заходів по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Крім того, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір обраховується як 10 відсотків з фактично стягнутої суми або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми чи майна.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 28 лютого 2019 року у справі №819/1116/17.

З матеріалів справи вбачається, що 16.02.2016 ПАТ «Укргазбанк» звернулось до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором № 192/02/2014/0070 від 18.02.2014 у розмірі 90 864,29 грн., штрафу за неналежне виконання договору страхування предмету застави в сумі 7 350,75 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21.09.2016 у справі №756/2212/16-ц позов ПАТ «Укргазбанк» задоволено та стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» () заборгованість за кредитним договором № 192/02/2014/0070 від 18.02.2014 р. у розмірі 90 864,29 грн., штраф за неналежне виконання договору страхування предмету застави в сумі 7 350,75 грн. та судовий збір у сумі 1473,23 грн.

Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчий лист 19.05.2017.

Старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві 02.08.2017 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 54391873 з примусового виконання виконавчого листа №756/2212/16-ц, виданого 19.05.2017 Оболонським районним судом м. Києва.

Згідно з пунктом 3 наведеної постанови прийнято стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 9968,83 гривень.

Разом з тим, відповідно до наявних у матеріалах справи копій розрахунку боргу та квитанцій заборгованість боржником частково була сплачена та становила, станом на день пред`явлення виконавчого документа до виконання, 65 688,27 грн.

В подальшому, позивачем здійснювалась сплата решти заборгованості та станом на 25.04.2019 була погашена в повному обсязі.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження, вбачається, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим листом №756/2212/16-ц від 19.05.2017, він лише повернув виконавчий документ стягувачу на підставі його заяви.

Слід зазначити, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду. Виконавчий збір є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюється органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

Крім того, при поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Разом з тим, з матеріалів виконавчого провадження не вбачається вчинення відповідачем таких дій, тим самим підтверджено невжиття заходів щодо примусового стягнення заборгованості за виконавчим документом.

Враховуючи вищевикладене, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові про стягнення виконавчого збору від 13.02.2019 ВП №54391873, тому така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VІІІ.

Крім того, судом встановлено, що державним виконавцем вже вирішувалось питання про стягнення виконавчого збору з позивача в рамках зазначеного виконавчого провадження, про що зазначено у пункті 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.08.2017 ВП №54391873, тобто до боржника застосоване подвійне стягнення, що суперечить вимогам Закону № 1404-VІІІ.

У відповідності до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведена правомірність та обґрунтованість прийнятої ним оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваної постанови з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, тому оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Беручи до уваги положення частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача всі здійсненні ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ярового Олександра Віталійовича про стягнення виконавчого збору від 13.02.2019 ВП №54391873.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (04212, м. Київ, вул. Тимошенка, 2-Д, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.П. Шулежко