Справа № 360/348/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-06-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року справа №360/348/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року № 360/348/19 (головуючий суддя І інстанції - Ірметова О.В.), складене у повному обсязі 06 березня 2019 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області, за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області про:

- визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу, викладені у відмовах управління від 24 липня 2018 року та від 27 вересня 2018 року;

- визнання бездіяльності відповідача щодо не призначення пенсії протиправною;

- зобов`язання управління вчинити певні дії, а саме: призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 17 серпня 2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і втратою частини доходів (а.с. 4-21 т.1)

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с. 24-27 т.2).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що управлінням прийнято заяву про призначення пенсії (на яку позивач має право) разом із необхідними документами, однак пенсійний орган всупереч норм діючого законодавства протиправно відмовив у призначенні пенсії.

Представник позивача, діючи на підставі довіреності посвідченої нотаріусом в Державі Ізраїль та апостильованої з заявою встановленої форми (згідно Порядку №22-1) про призначення пенсії та наданням необхідних документів звернувся до територіального органу Пенсійного фонду.

Крім того, всі надані документи була засвідчені нотаріусом в Державі Ізраїль, підпис та повноваження якого у свою чергу підтверджена печаткою апостиль, відповідно до Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася 23 грудня 2003 року.

Вважає, що пенсійним органом прийнято саме рішення про відмову у призначені пенсії.

При цьому наполягав на необхідності призначення пенсії з моменту першого звернення, а саме з 17 серпня 2017 року (а.с. 33-42 т. 2).

Позивач, представник відповідача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

10 червня 2019 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставину справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 17 серпня 2017 року до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою від 17 серпня 2017 року № 1396 звернулась ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 з питання призначення останній пенсії за віком (а.с. 70-72 т. 1).

Листом від 28 серпня 2017 року за № 13867/02-21 управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на заяву від 17 серпня 2017 року № 1396 ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 з питання призначення пенсії за віком повідомило, що згідно з Порядком № 22-1 заява про призначення пенсії має бути подана особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. В наданих документах замість довіреності від ОСОБА_1 надана копія довіреності від ОСОБА_4 , та також копія трудової книжки та копія паспорта на ОСОБА_4 . Пересилання поштою заяви на призначення пенсії діючим законодавством не передбачено. Таким чином, відповідно до вищевикладеного необхідно перелічені документи (оригінали) та їх копії надати особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (також особисто) (а.с. 76 т. 1).

Не погодившись з такими діями відповідача 10 квітня 2018 року представник позивача звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про зобов`язання призначити виплату пенсії за віком, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів (а.с. 79 т. 1).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року по справі № 812/1034/18 у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про зобов`язання призначити виплату пенсії за віком, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів відмовлено повністю (а.с. 79-84 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд зазначив, за обставин недотримання представником позивача встановленого порядку звернення за призначенням пенсії слідує, що вирішення питання про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 17 серпня 2017 року (дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, є передчасним.

Зазначене судове рішення в порядку апеляційного провадження не оскаржувалось та набрало законної сили 12 липня 2018 року.

12 липня 2018 року від імені ОСОБА_1 представником за дорученням ОСОБА_5 було подано заяву з питання подання додаткових документів для призначення пенсії ОСОБА_1 . Згідно з переліком додатків до зазначеної заяви було додано довіреність представників, нотаріально засвідчена копія трудової книжки ОСОБА_1 , нотаріально засвідчена копія ІПН ОСОБА_1 , апостильована копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 дійсний до 21 вересня 2019 року (а.с. 86-87 т. 1).

Листом УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 24 липня 2018 року № 386/К-5 на заяву від 13 липня 2018 року повідомлено, що згідно з Порядком № 22-1 заява про призначення пенсії має бути подана особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Відповідно до вищевикладеного необхідно перелічені документи та їх копії надати особисто, або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (а.с. 88 т. 1).

09 серпня 2018 року представник за довіреністю від імені ОСОБА_1 звернувся до УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою про надання рішення щодо призначення пенсії (а.с. 90-91 т. 1).

На зазначене звернення відповідачем надано відповідь листом від 27 вересня 2018 року № 441/К-5, у якому зазначено, що згідно з Порядком № 22-1 заява про призначення пенсії має бути подана особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Пересилання поштою заяви на призначення пенсії діючим законодавством не передбачено. Також повідомлено, що заява вважається неподаною відповідно до встановленого порядку подання документів до органів ПФУ, тому цей лист не є рішенням або відмовою в призначенні пенсії (а.с. 93 т. 1).

Не погодившись з відмовою у призначенні пенсії позивач звернулась до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не дотримано встановлено порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки вона не зверталась до управління із заявою встановленого зразка про призначення та виплату пенсії за віком відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та необхідним пакетом документів, що визначає право на даний вид пенсії.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною п`ятою статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49, другим реченням статті 51 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Таким чином, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону №1058-IV, з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Фактично спірним питанням даної справи є правомірність дій управління щодо не розгляду заяви позивача у встановленому законодавством порядку та не неприйняттям вмотивованого рішення з питання призначення пенсії за віком.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846; далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач (через представників) із заявою при призначення пенсії зверталась до пенсійного органу двічі, а саме:

17 серпня 2017 року до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області із заявою від 17 серпня 2017 року № 1396 звернулась ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 з питання призначення останній пенсії за віком (а.с. 70-72 т. 1);

12 липня 2018 року від імені ОСОБА_1 представником за дорученням ОСОБА_5 було подано заяву з питання подання додаткових документів для призначення пенсії ОСОБА_1 . Згідно з переліком додатків до зазначеної заяви було додано довіреність представників, нотаріально засвідчена копія трудової книжки ОСОБА_1 , нотаріально засвідчена копія ІПН ОСОБА_1 , апостильована копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 дійсний до 21 вересня 2019 року.

При цьому, в цій заяви зазначена вимога про призначення пенсії за віком (а.с. 86-87 т. 1).

Згідно з пунктом 1.7 Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Пунктом 2.8 Порядку № 22-1 визначено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 що орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Згідно з пунктом 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Також пунктом 4.10 Порядку № 22-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформлюється розпорядженням. Надані документи та заява зберігаються в пенсійній справі.

Аналогічний обов`язок пенсійного органу щодо прийняття відповідного рішення про призначення(перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії регламентовані ч. 5 ст. 45 Закону № 1058-ІV.

Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм, після отримання заяви позивача про призначення пенсії за віком, відповідач повинен був розглянути її та прийняти вмотивоване рішення або про призначення пенсії за віком або про відмову у її призначенні.

За результатами двох звернень та рішення суду, управління не прийняло будь-якого рішення (про призначення/або відмову у призначенні виплати пенсії), а лише надало відповіді, які мають інформативний характер.

Приймаючи спірне рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заява про призначення пенсії за віком позивача, не відповідала формі, яка зазначена у додатку 2 Порядку № 22-1.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що зроблений передчасно, оскільки, як вже зазначалось вище, управлінням, за результатами розгляду заяви (як першої так і другої) позивача не приймалось рішення по суті спірного питання (призначення пенсії або відмова у призначенні пенсії).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення Закону, на підставі яких позивачу було припинено виплату пенсії, у нього виникло право на відновлення виплати пенсії за віком.

Тієї ж позиції дотримується Верховний Суд у рішенні по справі № 754/3047/17 від 20 вересня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що звертаюсь до суду із даним позовом, позивач просила суд зобов`язати відповідача призначити їй пенсію за віком.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 Закону № 1058-IV, спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються органами Пенсійного фонду та у судовому порядку.

Слід також зазначити, що відповідно до пункту 2.1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затверджених затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 30 квітня 2002 року за n 8-2 (далі - положення), серед основних завдань управління є, зокрема, завдання призначення (перерахунку) пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці та підготовка документів для їх виплати.

Відповідно до п.п. 6 п. 2.2 Положення, Управління, відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, де зазначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог; суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та обрати інший спосіб захисту, який необхідний для повного відновлення порушеного права.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року по справі № 812/1034/18 (яке не оскаржено та набрало законної сили) у задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про зобов`язання призначити виплату пенсії за віком (за заявою поданою у 2017 році), з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів відмовлено повністю (а.с. 79-84 т. 1).

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо необхідності зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 12 липня 2018 року та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, оскільки висновки суду першої інстанції є такими, що зроблено без урахування всіх обставин, які мають значення для справи, а Пенсійним органом всупереч вимог чинного законодавства не прийнято вмотивованого рішення щодо призначення/відмови у призначенні пенсії позивачу на підставі її заяви.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що вимоги позивача про зобов`язання призначити пенсію, компенсації втрати частини доходів та індексації пенсії є передчасними у зв`язку з неприйняттям відповідного рішення пенсійним орган, при цьому, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надавати оцінку наданих позивачем документів та наявності/ або відсутності права на пенсію за віком з цих самих підстав.

Твердження апелянта, що рішення по суті вимог пенсійним органом прийнято,не приймається та суперечить наявним в матеріалах справи доказам.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року № 360/348/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьк Луганської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 12 липня 2018 року про призначення пенсії за віком та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1.

В іншій частини позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 червня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

І.В. Сіваченко