Справа № 826/10221/18
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-06-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.03.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства інфраструктури України, в якому просив суд:

- скасувати наказ Державного підприємства «Київпассервіс» № 41 від 09.07.2014;

- визнати дії замміністра, який підписав лист, протиправними.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.03.2019 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, у відповідності до положень ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є інвалідом І групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Крім того, згідно посвідчення серії № НОМЕР_1 , позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та громадянином, захворювання якого пов`язане з наслідками чорнобильської катастрофи. (а. с. 7)

Позивач звернувся до Міністерства юстиції України з письмовою скаргою від 16.05.2018, у тексті якої, посилаючись на обставини стягнення ДП «Київпассервіс» касового збору при видачі квитків на пільгові автоперевезення відповідно до наказу № 41 від 09.07.2014, просив скасувати вказаний наказ державного підприємства. (а. с. 8)

Листом від 25.05.2018 № 523/Р-12019/15.3.2, Міністерство юстиції України перенаправило звернення позивача, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», на розгляд до Міністерства інфраструктури України. (а. с. 9)

Надалі, листом від 23.06.2018 № 6833/25/10-18 за підписом заступника Міністра з питань європейської інтеграції Довганя О., відповідач надав відповідь на звернення (скаргу) ОСОБА_1 .

Позивач, не погоджуючись зі змістом даної відповіді, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з наступного:

- під час розгляду справи не встановлено, що, на момент звернення позивача зі скаргою від 16.05.2018 та після того, ДП «Київпассервіс» належало до сфери управління Мінінфраструктури та/або, що діяльність такого державного підприємства спрямовувалась і координувалась Міністром;

- під час розгляду справи жодна зі сторін не надала суду копію (текст) оскаржуваного наказу № 41 від 09.07.2014 та не повідомила суду відомості з офіційних джерел, що засвідчують факт існування такого наказу;

- позивачем на підтвердження наявності порушень його прав, свобод та інтересів, у зв`язку з прийняттям наказу № 41 від 09.07.2014, не було надано суду жодних документальних доказів щодо існування таких обставин, а тому, позивач не навів суду належних і достатніх доказів на підтвердження свого порушеного права у межах спірних правовідносин.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів ст. 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України.

Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.

Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.

Відповідно до п. п. 1, 2 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460, Міністерство інфраструктури України (Мінінфраструктури) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Так, Мінінфраструктури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, морського та річкового транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Повноваження Мінінфраструктури та окремо Міністра визначені у п. 4 і 10 Положення. Зокрема, до повноважень Міністерства з метою реалізації наданих завдань належить: перевірка, перегляд та скасування - стандартів в галузі транспорту, забезпечення населення об`єктами інфраструктури транспорту; стандартів у сфері автомобільного транспорту; стандартів щодо берегових систем забезпечення і контролю безпеки судноплавства в територіальному морі та на внутрішніх водних шляхах (пп. 14 п. 4 зазначеного Положення).

Відповідно до п. п. 3, 21 п. 10 Положення, Міністр спрямовує і координує діяльність центральних органів виконавчої влади, в тому числі: порушує перед Кабінетом Міністрів України питання щодо скасування актів центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Міністром, повністю чи в окремій частині; доручає керівникам центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Міністром, скасувати акти їх територіальних органів повністю чи в окремій частині, а в разі відмови скасовує такі акти повністю чи в окремій частині. Крім того, до компетенції Міністра відноситься питання скасування відповідно до закону наказів керівників структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, підконтрольних та підзвітних Міністерству, з питань, що належать до його компетенції.

Отже, зважаючи на зазначене, слід дійти висновку, що Мінінфраструктури та його керівнику надані повноваження на скасування, ініціювання питання про скасування лише вичерпного переліку актів.

Крім того, Мінінфраструктури у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання. Накази Мінінфраструктури, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, видаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Нормативно-правові акти Мінінфраструктури підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку. Накази Мінінфраструктури, видані в межах повноважень, передбачених законом, обов`язкові для виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами. (п. 8 Положення)

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вважає протиправним та просить скасувати наказ Державного підприємства «Київпассервіс» № 41 від 09.07.2014, яким передбачено стягнення автостанційного збору.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Слід зазначити, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21.03.2011 № 265, Державне підприємство «Київпассервіс» () включено до Переліку відкритих акціонерних товариств, функції з управління корпоративними правами щодо яких здійснює Мінінфраструктури.

Проте, у подальшому, наказом Мінінфраструктури від 23.09.2015 № 381 «Про передачу функцій управління єдиним майновим комплексом ДП «Київпассервіс», передано функції управління єдиним майновим комплексом ДП «Київпассервіс» до сфери управління Фонду державного майна України. (а. с. 24-25)

Надалі, наказом Фонду державного майна України від 29.10.2015 № 1610 «Про затвердження акта приймання-передачі ЄМК Державного підприємства «Київпассервіс», затверджено акт приймання-передачі єдиного майнового комплексу ДП «Київпассервіс» із сфери управління Мінінфраструктури до сфери управління Фонду державного майна України. (а. с. 26-30)

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Державне підприємство «Київпассервіс» () припинено як юридичну особу 03.02.2017, запис № 4001895.

Правонаступником припиненої юридичної особи визначено Акціонерне товариство «Київпассервіс» (), засновником якого є Фонд державного майна України.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що станом на дату звернення (скарги) позивача та надання відповіді, Міністерство інфраструктури України не здійснювало управління над АТ «Київпассервіс», а й отже, не мало повноважень скасовувати оскаржуваний позивачем наказ, що у свою чергу свідчить про обгрунтованість висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Державного підприємства «Київпассервіс» № 41 від 09.07.2014.

Щодо позовної вимоги про визнання дії замміністра, який підписав лист протиправними, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Як вже зазначалось раніше, позивач звертався до Міністерства юстиції України з письмовою скаргою від 16.05.2018, у тексті якої, посилаючись на обставини стягнення ДП «Київпассервіс» касового збору при видачі квитків на пільгові автоперевезення відповідно до наказу № 41 від 09.07.2014, просив скасувати вказаний наказ державного підприємства, яку у подальшому, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», перенаправлено на розгляд до Міністерства інфраструктури України.

Листом від 23.06.2018 № 6833/25/10-18 за підписом заступника Міністра з питань європейської інтеграції Довганя О. позивачу було надано відповідь, у якій вказано, що основні засади діяльності автомобільного транспорту визначено Законом України «Про автомобільний транспорт». Відповідно до ст. 36 цього Закону, автостанції надають пасажирам послуги, пов`язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а саме: продаж квитків, інформування щодо розкладів руху, користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння, можливість користування громадськими вбиральнями. За надання таких послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягується автостанційний збір, що входить до вартості квитка. Послуги автостанцій, крім послуг кімнати матері і дитини, пасажирам надаються за плату. Згідно з п. п. 7 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інвалідам війни надаються пільги з безплатного проїзду всіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Водночас, чинним законодавством не передбачено звільнення пільгових категорій громадян від сплати автостанційного збору, який за своїм змістом є платою за обов`язкові послуги, надані автостанціями пасажирам. Також суб`єктам господарювання, які надають автостанційні послуги, не передбачено на законодавчому рівні компенсації за обов`язкові та додаткові послуги, які надаються пасажирам. Додатково, відповідач довів до відома позивача, що вирішення порушеного у зверненні питання можливе шляхом запровадження ринкових конкурентних умов і нових правил взаємодії пасажирів та перевізників з автостанціями, що сприятиме збільшенню кількості автостанцій, які надаватимуть послуги з обслуговувані пасажирів та перевізників на конкурентних засадах, і, як наслідок, урегулюванні вартості автостанційного збору. Зокрема, 17.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 07.02.2018 № 181 «Про внесення змін до Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту». Прийняття вищезазначеної постанови дає змогу створити більш прозорі конкурентні умови на ринку автостанційних послуг, що сприятиме встановленні» тарифу на автостанційні послуги відповідно до економічно обґрунтованого рівня. Водночас, Мінінфраструктури працює над розробленням пакета змін до законодавства про автомобільний транспорт у частині підвищення якості обслуговування пасажирів як перевізниками, так і автостанціями, а також урегулювання взаємовідносин між перевізником і власником автостанції мінімізації негативних побічних ефектів від ринкової діяльності автомобільної галузі.

Закон України «Про звернення громадян», регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. (ст. 1 Закону України «Про звернення громадян»)

До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності. (ст. 4 Закону України «Про звернення громадян»)

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Таким чином, надавши відповідь на звернення (скаргу) ОСОБА_1 , у якій, серед усього іншого роз`яснено заявнику, що автостанції надають пасажирам послуги, пов`язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, за надання яких, стягується автостанційний збір, що входить до вартості квитка, проте, чинним законодавством не передбачено звільнення пільгових категорій громадян від сплати автостанційного збору, який за своїм змістом є платою за обов`язкові послуги, надані автостанціями пасажирам, а також, суб`єктам господарювання, які надають автостанційні послуги, не передбачено на законодавчому рівні компенсації за обов`язкові та додаткові послуги, які надаються пасажирам, заступник Міністра з питань європейської інтеграції надав позивачу запитувані роз`яснення у відповідності до положень Закону України «Про звернення громадян» та не порушив приписи чинного законодавства в частині повноти, обгрунтованості та чіткості.

Слід наголосити, що у даній справі суд не перевіряє законність/протиправність наказу Державного підприємства «Київпассервіс» № 41 від 09.07.2014, оскільки під час розгляду справи встановлено, що АТ «Київпассервіс» не входить до сфери управління відповідача, що дає підстави стверджувати відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, а в іншій частині позовних вимог підлягає перевірці чи діяв суб`єкт владних повноважень, при наданні відповіді на звернення (скаргу) позивача, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що Окружним адміністративним судом м. Києва при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вирішила, згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.03.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді А.Ю. Коротких

І.В. Федотов